ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

09 квітня 2025 року
м. Харків

справа № 643/3375/24
провадження №№ 22-ц/818/1012/25, 22-ц/818/511/25

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Маміної О.В. Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2024 року, в складі судді Новіченко Н.В., -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

В обгрунтування позову зазначає, що вона перерахував на банківський рахунок відповідача наступні суми грошових коштів: 30 січня 2024 року 100 000грн.; 03 лютого 2024 року 50 000грн.; 06 лютого 2024 року 48 000грн.; 10 лютого 2024 року 100 000грн. Жодних договорів між нею та відповідачем на вказані суми не існувало, не укладалося та жодних грошових зобов`язань у неї перед відповідачем не має. Вона не отримувала від ОСОБА_2 товар та/або послуги на вказані суми грошових коштів. Таким чином, ОСОБА_2 безпідставно заволодів майном ОСОБА_1 , яким є грошові кошти у вищевказаному розмірі. Вказує, що 22 березня 2024 року нею було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення даних грошових коштів. Вказана вимога проігнорована відповідачем та грошові кошти їй не повернуті. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Просить суд стягнути з відповідача на її користь безпідставно отримані грошові кошти у загальному розмірі 298 000грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

Додатковим рішенням цього ж суду від 11 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_2 – ОСОБА_3 – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000грн.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову посилаючись на те, що спірні грошові кошти були помилково перераховані нею на рахунок відповідача. Жодних договорів між нею та відповідачем не укладалось та жодних грошових зобов?язань перед відповідачем у неї немає. Таким чином, спірні грошові кошти безпідставно отримані відповідачем, а тому вона має права на повернення їх на підставі ст.ст.1212, 1213, 1214 ЦК України.
Докази на які посилається відповідач не стосуються даних правовідносин, адже вони стосуються фізичних осіб підприємців. У даній справі сторони по справі виступають як фізичні особи. 
Натомість докази, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог мають відношення виключно до фізичної особи відповідача, а не її ФОП. Звертає увагу на те, що нею були помилково перераховані грошові кошти зі свого банківського рахунку, як фізичної особи, а не ФОП – на банківський рахунок відповідача, як фізичної особи, а не ФОП.
При цьому, вона не заперечує факт існування між нею, яка ФОП, та відповідачем, як ФОП, господарських правовідносин. У зв?язку із чим, нею як ФОП, зі свого банківського рахунку ФОП, оплатила на банківський рахунок відповідача, ФОП, грошові кошти згідно видаткової накладної №19 від 22 січня 2024 року на загальну суму 90 000грн. Звертає увагу на те, що вона не просить повернути зазначені кошти з відповідача. Вказані обставини відповідач та його представник приховали від суду.
Відповідач не надав до суду жодного доказу, який би підтверджував би факт відвантаження товару та/або надання послуги саме їй як фізичній особі як підставу отримання зазначених грошових коштів.
Таким чином, відповідач, його адвокат не надавши докази укладення договору саме з позивачем як фізичною особою, не надавши докази поставки товару тощо саме позивачу - не доказав суду наявність правових підстав для отримання грошових коштів позивача та утримання їх у себе не повертаючи їх позивачу. При цьому сам відповідач та суд вказуючи, що це не помилково перераховані кошти, так і не відповів з відповідачем на питання:
«Якщо відповідачу кошти перераховані позивачем не помилково, а за купівлю-продаж, поставку товару - ТО ДЕ ЦЕЙ ТОВАР НА ДАНИЙ ЧАС, ДЕ ПІДПИС ПОЗИВАЧА ПРО ЙОГО ОТРИМАННЯ?»
З урахуванням положень наведених норм та вищезазначених обставин справи, зокрема, зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів існування між сторонами договірних відносин на перерахування коштів, фактичне проведення позивачем перерахування цих коштів і отримання їх відповідачем, необхідно кваліфікувати правовідносини, що склалися між сторонами як кондикційні, що врегульовані ст.1212 ЦК України та з огляду на неповернення вказаних коштів відповідачем суд дійшов необґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , просить додаткове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його заяви у повному обсязі, посилаючись на те, що ним повністю доведений понесений розмір витрат на правову допомоги в розмірі 22 900грн. Натомість позивачем не надано жодного доказу на спростування цього розміру, як і не надано підстав та мотивів для його зменшення. Сама лише не згода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не може біти підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника Драченка В.В., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін посилаючись на те, що ні в суді першої інстанції, ні під час подачі апеляційної скарги позивач не
спромоглася пояснити: в який спосіб вона дізналася банківські реквізити відповідача як фізичної особи, на які чотири рази були перераховані грошові кошти; хто перераховував кошти, які надійшли на банківський рахунок ОСОБА_2 , безпосередньо позивач чи його довірена особа; яким чином перераховано кошти - самостійно через платіжну систему чи через касу банківської установи; коли саме ОСОБА_1 дізналася про перерахування помилково на банківський рахунок ОСОБА_2 грошових коштів; у чому полягає помилковість перерахування коштів (помилка в зазначенні отримувача коштів, реквізитів, сумі грошових коштів чи інших даних). На противагу позиції позивача, в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_1 від 27 січня 2024 року, згідно якої вона, як фізична особа, зобов?язується передавати ОСОБА_4 , як фізичній особі, грошові кошти отримані на її рахунок ФОП за поставлені замовлення. Тобто розписка написана фізичною особою для фізичної особи з визначенням джерела відрахування коштів.
Додатково ОСОБА_1 наводить правові позиції Касаційного господарського суду в постановах від 04 листопада 2019 року у справі №905/49/15, від 29 листопада 2019 у справі №914/2267/18 та в численних постановах Центрального апеляційного господарського суду у справах №908/338/23, №908/339/23, №908/343/23, тощо, однак вказані висновки не є релевантними до обставин даної справи, оскільки в усіх без винятку провадженнях, кошти перераховувались господарюючими суб?єктами один одному та в призначенні платежу зазначалось «оплата згідно договору». В той же час, Верховний Суд при розгляді саме цивільної категорії справ є послідовним та такі висновки підлягають обов?язковому застосуванню в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України, зокрема в постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 у справі №548/741/21 зазначено, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов?язання (відсутній обов?язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Тобто учасники цивільних відносин повинні діяти добросовісно, їх поведінка має відповідати певному стандарту, що полягає в недопущенні порушення прав та інтересів інших осіб; в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 визначено, що в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов?язання (відсутній обов?язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
З урахуванням наведеного, поведінка позивача є суперечливою, а дії щодо повернення коштів - недобросовісними, відтак суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснював платежі, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 30 січня 2024 року відповідно до копії платіжної інструкції № Р24А2268119185D6691 позивач ОСОБА_1 здійснила платіж на рахунок відповідача ОСОБА_2 у сумі 100 000грн., вказавши в полі призначення платежу: «переказ власних коштів».

03 лютого 2024 року відповідно до копії платіжної інструкції № Р24А22950969806762 позивач ОСОБА_1 здійснила платіж на рахунок відповідача ОСОБА_2 у сумі 50 000, 00 грн, вказавши в полі призначення платежу: «переказ власних коштів, за производство стульев».

06 лютого 2024 року відповідно до копії платіжної інструкції № Р24А2295471091D0920 позивач ОСОБА_1 здійснила платіж на рахунок відповідача ОСОБА_2 у сумі 48 000грн., вказавши в полі призначення платежу: «переказ власних коштів, за производство стульев».

10 лютого 2024 року відповідно до копії платіжної інструкції № Р24А2311177В48D0612 позивач ОСОБА_1 здійснила платіж на рахунок відповідача ОСОБА_2 у сумі 100 000грн, вказавши в полі призначення платежу: «переказ власних коштів, за производство стульев заказ 2495».

Відповідно до копії вимоги від 01 березня 2024 року, ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з вимогою про повернення ОСОБА_1 безпідставно отриманих грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 у сумі на загальну суму 298 000грн., посилаючись на відсутність будь-яких договірних відносини між ними.

Позивач вважає, що оскільки договірні відносини між нею та відповідачем відсутні, тому з останнього на її користь підлягає стягають стягненню грошові кошти в загальному розмірі 298 000грн. отримані відповідачем від неї без достатньої правової підстави.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) ? це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, — відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.

Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постановах від20 березня 2019 року у справі №607/5422/16-ц, від 23 квітня 2020 року у справі №501/5213/13-ц

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка, набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 5006/18/13/2012, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 25 лютого 2015 року у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 року у справі № 3-5гс15, від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, від 07 червня 2017 року у справі № 923/1233/15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18).

Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 726/707/16-ц (провадження № 61-12155св19), від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц (провадження № 61-15428св19), від 11 листопада 2020 року у справі №522/19690/18 (провадження № 61–15125св19).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У справі, що розглядається ОСОБА_1 , яка вважаючи, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 відсутні будь-які договірні відносини, тобто знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання щодо сплати грошових коштів, перераховувала на рахунок відповідача грошові кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому, позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме чотири раза, різними сумами, тому її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачкою не надано доказів зворотнього, зокрема, не зазначено за яких обставин вона перераховувала спірні грошові кошти саме на рахунок відповідача, що саме її спонукало здійснити зазначені перекази у зазначеному розмірі, що дало б змогу апеляційному суду встановити у діях позивача наявність помилки.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 

Згідно з частинами першою–третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Суд першої інстанції повно встанов фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, та надав обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження факту суперечливої поведінки позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення суду яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Що стосується вимог апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Матеріали справ свідчать, що рішення по суті спору було ухвалено 09 вересня 2024 року. Заяву про ухвалення додаткового рішення разом із доказами понесення витрат на правничу допомогу було подано 12 вересня 2024 року, тобто у встановлений законом 5-ти денний строк.

Що стосується розгляду заяви по суті, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.ч.1-3 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 1 та пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції було надані наступні документи:
договір про надання правової допомоги № 118/02 від 02 лютого 2022 року, укладений між відповідачем (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Право, бізнес і фінанси» (Об`єднання);
акт № 3 наданих послуг (детальний опис робіт) від 10 вересня 2024 року до Договору про надання правової допомоги № 118/02 від 02 лютого 2022 року;
рахунок на оплату №548 від 10 вересня 2024 на суму 22 900грн.;
платіжну інструкцію №583 від 10 вересня 2024 року на суму 22 900грн.;

Відповідно до п.1.1, 4.1, 4.3, 4.4, 4.5 Договору про надання правової допомоги № 118/02 від 02 лютого 2022 року клієнт доручає, а об?єднання бере на себе зобов?язання всіма законними методами та способами надавати Клієнту правову допомогу у всіх справах, які пов?язані або можуть бути пов?язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів Клієнта в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.
Вартість послуг наданих адвокатом складає 1 000грн. за одну годину роботи, але не повинна перевищувати суму в розмірі 100 000грн.
За результатами надання правової допомоги, складається акт виконаних робіт (детальних опис послуг), розмір гонорару в якому розраховується шляхом множення кількості затрачених годин наданої правової допомоги на вартість години-роботи визначеної пунктом 4.3. Договору.
Крім цього, сторони додатково домовилися про «гонорар успіху», якщо для клієнта прийнято позитивне рішення. Розмір «гонорару успіху» становить 5% від ціни позову.

Як вбачається із акту № 3 наданих послуг (детальний опис робіт) від 10 вересня 2024 року до Договору про надання правової допомоги № 118/02 від 02 лютого 2022 року, Об`єднання надало, а Клієнт прийняв юридичні послуги (правничу допомогу) у справі №643/3375/24 у формі: консультація (03.06.2024) – 40 хвилин; написання та подача заяви про ознайомлення з матеріалами справи № 643/3375/24 (03.06.2024) – 30 хвилин; аналіз позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, підготовча робота для складання відзиву на позовну заяву, збір доказів, сканування документів, аналіз законодавства та судової практики, написання та подача відзиву на позовну заяву (13.06.2024) – 210 хвилин; написання та подача заяви про участь у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (13.06.2024) – 30 хвилин; представництво інтересів Клієнта в судовому засіданні в режимі відеоконференції (з урахуванням очікування та нарадчої кімнати): 15.07.2024 – 30 хвилин; 19.08.2024 – 13 хвилин; 09.09.2024 – 69 хвилин; написання та подача заяви на додаткові пояснення сторони позивача (09.09.2024) – 60 хвилин. Вартість наданих послуг становить 8 000, 00 грн. На виконання п. 4.5. Договору про надання правової допомоги № 118-02 від 02.02.2022 сторонами погоджено «гонорар успіху адвоката» в розмірі 14 900, 00 грн. Всього до сплати – 22 900.грн.

Згідно платіжної інструкції №583 від 10 вересня 2024 року відповідачем ОСОБА_2 було сплачено гонорар згідно акту №3 наданих послуг (детальний опис робіт) від 10 вересня 2024 року в розмірі 22 900грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).

ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу до 5 000грн. Зазначила, що заявлений розмір витрат не є документально обґрунтованим та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Вважає, що заявлений розмір витрат на професійну допомогу є не співмірний. Судова практика щодо спірних правовідносин є сталою. Зібрані та надані суду докази не мають значного обсягу, на дослідження яких адвокат витратив би значний час. До відзиву доданий лише один документ.

Як зазначалось вище, згідно акту № 3 наданих послуг від 10 вересня 2024 року вартість наданих послуг становить 8 000грн., а «гонорар успіху адвоката» 14 900грн., всього до сплати – 22 900грн.

Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат (відшкодування їх за рахунок іншої сторони) у формі "гонорару успіху", суд повинен виходити не з договору між адвокатом та клієнтом, який створює саме для них права та обов`язки, та погодженого ними розміру гонорару (в даному випадку вирахуваного ними у відсотковому співвідношенні від суми задоволениз позовних вимог), а й з пропорційності цих витрат фактично понесеним судовим витратам, безпосередньо пов`язаним з розглядом справи, які визначені адвокатським бюро та оцінені судом, зокрема з точки зору складності цієї справи та розумної необхідності цих судових витрат для даної справи. Адже саме розмір витрат, понесених відповідачем на фактично надані реальні та неминучі послуги на правничу допомогу, і саме з метою досягнення певного правового результату вирішення конфлікту сторін кореспондується з витратами, які має право відшкодувати на свою користь відповідач як судові витрати, понесені ним на сплату гонорару успіху, за рахунок позивача. 

Отже на думку суду, за результатами розподілу судових витрат витрати в формі "гонорару успіху" не можуть бути стягнуті в розмірі, який перевищує вартість фактично понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки це не відповідає критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також принципам справедливості, пропорційності та верховенства права.

Проаналізувавши зміст вищевказаного акту наданих правових (юридичних) послуг з правової допомоги, з урахуванням критерію реальності, дійсності, необхідності, розумності їх розміру, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необгрунтованості витрат відповідача на правову допомогу. 

Колегія суддів, з урахуванням складності справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вважає обгрунтованим зменшення судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до 6 000грн., що відповідатиме обсягу наданої допомоги, складності справи, а також критерію розумності та виваженості.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновком суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , – залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2024 року – залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                О.В. Маміна

                                                                                                               В.Б. Яцина