ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2754/25 Справа № 199/833/24 	  	Головуючий у першій інстанції: Якименко Л.Г. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –                         Красвітної Т.П., 
суддів:                                 Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Якименко Л.Г. від 11 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення та стягнення моральної шкоди,– 

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року  ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому вона з 09.11.2018 року зареєстрована та проживає. Відповідач ОСОБА_1 є її сином. Протягом усього життя вона фінансово підтримувала сина, після продажу своєї квартири вона розподілила кошти, придбала для себе будинок по АДРЕСА_1 , а відповідачу надала кошти для купівлі власного житла, які були витрачені ним на власні потреби. Відповідач мав право на користування іншим житловим приміщенням разом зі своєю колишньою дружиною. Згодом ОСОБА_1 самовільно без її згоди заселився до будинку матері та почав там проживати без реєстрації. Під час спільного проживання ОСОБА_1 провокував конфлікти, неодноразово чинив відносно матері домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її бік нецензурною лайкою, погрозах фізичною розправою, внаслідок чого позивачці була завдана моральна шкода. На прохання матері виїхати із будинку відповідач жодним чином не реагував. ОСОБА_3 була вимушена двічі залишати своє житло та тимчасово проживати у своєї подруги ОСОБА_5 . У липні 2022 року відповідач ОСОБА_1 заселив свою співмешканку ОСОБА_4 до будинку АДРЕСА_1 , без згоди позивачки, та продовжував здійснювати психологічний тиск відносно матері, що призвело до значного погіршення стану здоров`я ОСОБА_3 . Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №18832, у період із 13.06.2023 року по 21.06.2023 рік позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом - гострий субендокардіальний інфаркт міокарду. Позивачка після виходу з лікарні змушена була проживати разом з відповідачами, які заселилися без її згоди, в належному їй будинку, де їй була виділена найменша кімната. 28.09.2023 року ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, заподіяв ОСОБА_3 тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичного експерта №3162 від 02.10.2023 року та матеріалами кримінального провадження №12023046630000831 з правовою кваліфікацією ч.1 ст.125 КК України. Відповідачами систематично порушуються правила співжиття, вжиття заходів попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. 29.09.2023 року внаслідок агресивної поведінки ОСОБА_1 позивачка у черговий раз була вимушена залишити своє житло та проживати у сусідів. На теперішній час відповідачі здійснюють перешкоди ОСОБА_3 у доступі до будинку. Крім того, незважаючи на проживання відповідачів у її будинку, вона самостійно здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги. Позивачкою 28.12.2023 року було надіслано на адресу проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 лист-вимогу про їх добровільне виселення із будинку АДРЕСА_1 , однак жодної відповіді від відповідачів не надходило. Відповідачі на праві власності мають інше житло. Позивачка є людиною похилого віку, 1945 року народження, останні декілька років проживає у постійному стресі та страху, змушена терпіти образи та приниження з боку рідного сина, який є єдиною рідною людиною, жити в постійному страху за своє життя. Син її вигнав із дому та вона не має змоги у такому віці користуватися своїм житлом, речами першого вжитку, одягом, змушена проживати у сторонніх людей. Позивачка має пенсію в розмірі 4061,00 грн, однак, незважаючи на погіршення стану здоров`я через перенесений інфаркт та морально психологічний стан, син будь-якої допомоги матері не надає, сплачувати за житло чи винаймати інше житло вона не має змоги. Внаслідок заподіяння їй сином психологічного насилля та тілесних ушкоджень, вона була змушена звернутися до психолога. Тому позивачка просила усунути їй перешкоди у користування нерухомим майном - житловим будинком за адресою по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із вказаного будинку без надання їм іншого житлового приміщення та стягнути на свою користь з ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року позов задоволено. Вирішено виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 3500,00 грн, з кожного. Стягнуто з ОСОБА_1 3633,60 грн судового збору на користь держави. Стягнуто з ОСОБА_4 605,60 грн судового збору на користь держави.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що  ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С., реєстровий №4997, що також підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.10.2018 року, індексний номер 140410323 (а.с. 19-20, 21 т.1).
Відповідно до копії довідки №020399 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Центром надання адміністративних послуг м. Дніпра, з 09.11.2018 року позивачка зареєстрована та проживає у вказаному вище будинку; інші особи у вказаному будинку не зареєстровані (а.с.27 т.1).
Місце проживання ОСОБА_1 з 09.10.2023 року зареєстроване за адресою по АДРЕСА_2 , що підтверджується листом відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 12.03.2024 року №02.3-12/519 та копією витягу з Реєстру територіальної громади від 09.10.2023 (а.с. 120, 155 т.1). 
Як вказує позивачка та не спростовано відповідачами, ОСОБА_1 самовільно заселився до будинку матері, не узгодивши з нею вказане питання та почав проживати в її житловому приміщенні без реєстрації. Після чого, у липні 2022 року до будинку переїхала, без згоди позивачки, дружина відповідача ОСОБА_4 . 
Попри те, що сторони проживали в одному будинку, фактично спільне господарство вони не вели та спільного бюджету не мали, позивачка самостійно здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг (а.с.35-45 т.1). 
Під час проживання у вказаному будинку відповідача ОСОБА_6 , позивачка ОСОБА_3 потрапила до лікарні та у період із 13.06.2023 року по 21.06.2023 року перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом - гострий субендокардіальний інфаркт міокарду, що підтверджується копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого №18832 (а.с.28 т.1). 
28.09.2023 року ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за адресою по АДРЕСА_1  заподіяв ОСОБА_3 тілесні ушкодження, у зв`язку з чим за заявою позивачки у Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстроване кримінальне провадження за №12023046630000831 від 24.10.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, що підтверджується копією матеріалів вказаного кримінального провадження (а.с. 94-125 т.1). 
Згідно копії висновку судово-медичного експерта КЗ “Дніпропетровське обласне бюро СМЕ” ДОР” №3162 від 02.10.2023 року, у ОСОБА_3 виявлено тілесне ушкодження у вигляді синця на шиї, що вчинено від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо в термін, який вказує обстежена; за своїм характером виявлене тілесне ушкодження відноситься до легких тілесних ушкоджень, що має незначні скороминущі наслідки (а.с.31, 113 т.1). 
Постановою старшого дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 27.12.2023 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023046630000831 від 24.10.2023 закрито, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального проступку, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України (а.с. 128 зворот - 129 т.1). 
ОСОБА_1 самовільно, без згоди позивачки, як власника житлового приміщення, заселився до житлового будинку АДРЕСА_1 та вселив свою дружину ОСОБА_4 ; позивачка згоду на вселення відповідачів не надавала. 
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 порушує правила співжиття, створює для матері, яка є людиною похилого віку, некомфортні умови проживання. Своїми діями відповідач порушує право власності позивачки, чинить їй перешкоди у користуванні майном, змінив замки від вхідних дверей, у зв`язку з чим позивачка позбавлена можливості вільно користуватись та проживати у належному їй на праві власності житловому будинку. 
Згідно довідки ДОП СП ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 02.07.2024, 21.06.2024 до ЧЧ ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від гр. ОСОБА_3 , яка мешкає по АДРЕСА_1 , в котрій просить вжити заходи до сина, який в березні 2024 року самовільно змінив замки в будинку, та не пускає заявницю. Дане звернення зареєстроване у ITC ІПНП ВП №1 Дніпровського РУП ГУНП за №14999 від 21.06.2024 року. Під час проведення перевірки за вказаним зверненням було встановлено що між заявницею та сином гр. ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини, які до компетенції національної поліції не входять, а розглядаються в судовому порядку (а.с. 195 т.1). 
28.12.2023 року позивачкою було надіслано на адресу фактичного місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вимогу про усунення їй перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 , звільнивши вказаний житловий будинок протягом 7 днів із дня отримання вказаної вимоги, шляхом виселення у добровільному порядку (а.с.32-33 т.1).
Також установлено, що відповідачу на праві власності з липня 2024 року належить житловий будинок за адресою по АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2024, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №397794397 від 03.10.2024 (а.с. 217-218 т.1). 
Свідок ОСОБА_7 , яка є сусідкою позивачки та проживає за адресою по АДРЕСА_4 , пояснила суду, що неодноразово чула з боку ОСОБА_1 крики та образи у бік позивачки, з ініціативи відповідача постійно відбувалися конфлікти та сварки, внаслідок чого ОСОБА_3 перестала проживати у своєму будинку. Син вигнав свою матір та на теперішній час проживає у будинку разом зі своєю дружиною. Свідок особисто бачила, як відповідач міняв замки від вхідних дверей будинку, у зв`язку з чим позивачка позбавлена доступу до свого житла. Оскільки поведінка ОСОБА_1 була агресивна, йому робилися зауваження, після чого він почав сваритися із сусідами. 
Свідок ОСОБА_8 , яка є подругою позивачки, пояснила суду, що дуже добре знайома з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . У 1994 році, після одруження відповідача, позивачка надала йому гроші на власне житло. Пізніше, ОСОБА_3 придбала для свого сина квартиру у АДРЕСА_5 , однак син її продав. Все життя позивачка забезпечувала ОСОБА_1 та робила все можливе для забезпечення його потреб. Після продажу особистої квартири позивачка придбала для себе будинок, а іншу частину грошей віддала сину. Відношення сина до матері жахливе, оскільки він ставиться до неї зневажливо, постійно ображає та принижує. Вже майже рік ОСОБА_3 не має місця проживання, оскільки син самовільно заселився в придбаний нею будинок, вигнав матір та змінив замки від її будинку, тому вона змушена проживати у знайомих. 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушеним.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу України). 
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивачка є одноосібним власником житлового будинку по АДРЕСА_4 ; встановивши також, що відповідачем не спростовані доводи позивачки про ненадання нею згоди на вселення ОСОБА_1 (1975 року народження), який є повнолітнім, та його дружини; встановивши, що відповідач має у власності інший житловий будинок по АДРЕСА_3 , а місце його проживання з 09.10.2023 року зареєстроване по АДРЕСА_2 ; встановивши, що проживанням відповідача у спірному будинку позивачці створюються перешкоди у користуванні належним їй будинком, враховуючи вкрай неприязні стосунки, що склались між ними, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову про виселення ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. 
ОСОБА_1  не представлено суду будь-яких належних доказів наявності у нього підстава на вселення у будинок  АДРЕСА_1  та права користування ним, клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань. 
Необхідно також зауважити, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали, готували їжу та харчувались окремо, що підтверджується представленими доказами, зокрема, показами свідків. 
Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява №66746/01, §82).
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява №19009/04, §41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». 
Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). 
Згідно пунктів 1, 5, 6 Принципів Організації Об`єднаних Націй у відношенні літніх людей, прийнятих резолюцією 46\91 Генеральної Асамблеї від 16.12.91 року, літні люди повинні мати, зокрема, доступ до житла, яке відповідає вимогам, шляхом забезпечення їм прибутку, підтримки з боку сім`ї, общини та самодопомоги. Літні люди повинні мати можливість жити в умовах, які є безпечними і можуть бути адаптовані з урахуванням особистих прихильностей та можливостей, що змінюються. Літні люди повинні проживати дома до тих пір, доки це є можливим. 
У пунктах 10, 17 зазначених Принципів наголошено, що літнім людям повинен бути забезпечений догляд та захист з боку сім`ї і общини у відповідності з системою культурних цінностей даного суспільства. Літні люди повинні мати змогу вести гідний і безпечний спосіб життя. 
Колегія зауважує, що  ОСОБА_1 , хоч і є повнолітнім сином позивачки (що визнається сторонами), однак, діючи недобросовісно, без згоди поизвачки вселився у належний ОСОБА_3 житловий будинок.  ОСОБА_1 має у власності інший житловий будинок в Київській області та зареєстрований проживаючим за іншою адресою у місті Дніпрі. Своїми діями відповідач порушує право власності позивачки, яка є особою похилого віку, чинить їй перешкоди у користуванні майном, змінив замки від вхідних дверей, у зв`язку з чим позивачка позбавлена можливості проживати у належному їй на праві власності житловому приміщенні, вести повноцінний і безпечний спосіб життя. 
З урахуванням наведеного, всебічно встановлених обставин справи; оцінюючи вимоги позивачки про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. 
Отже, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року в частині виселення ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення – підлягає залишенню без змін. 

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. 
Також згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду №4 України від 31 березня 1995 року «Про судову практику у спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Позов у даній справі стосується захисту права власності позивачки на житловий будинок; належним та ефективним способом захисту є виселення відповідачів з житлового будинку, який належить на праві власності позивачці. У той же час, доводи позивачки про вселення у її будинок відповідачів без її згоди, неможливість спільного проживання, створення їй відповідачами перешкод у користуванні будинком (конфлікти, заміна замків, звернення до правоохоронних органів, тощо) — є обгрунтуванням позову про захист права власності. Задоволення позовних вимог про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення — є справедливою та співмірною сатисфакцією порушеного права власності позивачки.
Отже, у даному випадку, підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, у зв”язку з вселенням та проживанням відповідачів у вищевказаному будинку — відсутні; відповідні докази суду не представлені. 
З урахуванням викладеного вище, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн задоволенню не підлягає, тому оскаржуване рішення у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги. 
Колегія звертає увагу, що доводи позивачки про заподіяння їй моральної шкоди внаслідок психологічного насилля з боку відповідача, заподіяння їй тілесних ушкоджень відповідачем - є підставою для звернення до суду з окремим позовом на захист прав позивачки у деліктних правовідносинах.
Доводи позивачки про моральні переживання через  ненадання сином (відповідачем)   матеріальної допомоги, незважаючи на її (позивачки) обмежений дохід у вигляді пенсії, - також не є підставою для стягнення моральної шкоди у даній цивільній справі. Натомість позивачка, за наявності підстав, не позбавлена можливості звернутись до суду з   позовом про стягнення на її користь аліментів  чи  витрат на догляд і лікування з повнолітнього сина. 

Щодо доводів апелянта про непогодження з ухвалами місцевого суду, якими відмовлено у задоволенні клопотань про зупинення провадження, колегія зазначає наступне. 
За приписами пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. 
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення (постанова Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №914/2150/18). 
Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду такої справи. 
Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб.
Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України та продовжений до цього часу. 
Процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України – це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
У постановах Верховного Суду від 27.02.2023 у справі №380/7845/21, від 31.05.2023 у справі №160/1543/21 висловлено позицію про те, що для вирішення питання про зупинення провадження недостатньо самого факту введення воєнного стану і формального перебування сторони у складі ЗСУ, оскільки не кожен структурний елемент в складі ЗСУ переведений на воєнний стан, тобто виконує бойові завдання у зоні бойових дій, а у постановах Верховного Суду від 29.03.2023 у справі №756/3462/20, від 14.02.2024 у справі №466/8799/22 висловлено правову позицію про те, що згідно з п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу. 
У постановах Верховного Суду від 09.11.2022 у справі №753/19628/17 та в ухвалах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №757/5240/16-ц, від 29.08.2022 у справі №461/5209/19, від 17.01.2023 у справі №501/1699/17, від 09.05.2023 у справі №96/5671/21, висловлено позицію щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, відповідно до якої підставою для зупинення провадження у справі є перебування сторони у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій. 
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, від 21 жовтня 2010 року, § 47).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
До основних засад судочинства частиною третьої статті 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін.
Виходячи зі змісту статті 12, частини третьої статті 13 ЦПК України кожна сторона реалізує свої процесуальні права на власний розсуд з метою досягнення бажаного процесуального результату.
Приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи. 
Провадження у справі підлягає зупиненню лише у випадку наявності обставин, які перешкоджають розгляду справи.
Вирішуючи питання про зупинення на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України провадження у даній справі через перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, переведених на воєнний стан, суд має враховувати, зокрема, чи є належні докази того, що військова частина, в якій проходить службу відповідач, переведена на воєнний стан, і що він виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не може брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції, зокрема поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, чи користувався відповідач правничою допомогою під час судового провадження, чи мав можливість самостійно або з допомогою представника висловитися щодо позовних вимог. Не враховуючи ці обставини, обов`язкове зупинення провадження у справі, хоч і відповідатиме певним інтересам того відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, але може шкодити захищеним праву позивачки на житло, гарантоване статтею 47 Конституції України з боку такого відповідача. 
Відповідач ОСОБА_1 подав до місцевого суду клопотання про зупинення провадження по справі, у зв`язку з його перебуванням у складі Збройних Сил України (а.с. 130-131 т.1). 
Суду першої інстанції було надано копію витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.03.2022 №2, за змістом якого зараховано в списки частини та призначено солдата ОСОБА_1 стрільцем 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини; вважати таким, що з 01.03.2022 справи і посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 139 т. 1). 
Також до клопотання відповідачем надано копію довідки ВЧ НОМЕР_1 від 28.05.2023 №936, відповідно до якої ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині (а.с. 140 т.1).
Згідно змісту копії військового квитка відповідача, наказом №188 від 07.07.2023 він призначений на посаду начальника електростанції (а.с. 142 т.1). 
Вищезазначені письмові документи не місять інформації про залучення саме відповідача до виконання бойових завдань у зоні бойових дій станом на березень 2024 року, враховуючи, що відповідач перебував на посаді начальника електростанції. 
Також з клопотанням про зупинення провадження від 06.08.2024 до місцевого суду зверталась відповідачка ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_9 , у зв`язку з перебуванням відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України (а.с. 200-203 т.1). 
До вказаного вище клопотання про зупинення провадження було долучено, зокрема, копію витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.03.2022 №2, за змістом якого зараховано в списки частини та призначено солдата ОСОБА_1 стрільця 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини; вважати таким, що з 01.03.2022 справи і посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 202 т. 1). 
Також до клопотання адвокатки Гавриленко Ю.В. про зупинення провадження надано копію листа ВЧ НОМЕР_1 від 01.08.2024 №1668/2585, за змістом якого молодший сержант  ОСОБА_1  перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 наказом №2 з 01.03.2022; 20.06.2024 за наказом №181 молодшого сержанта  ОСОБА_1  було призначено командиром автомобільного відділення взводу матеріального-технічного забезпечення, головного сержанта взводу матеріально-технічного забезпечення; військова частина НОМЕР_1 була створена під час воєнного стану з метою виконання бойових завдань із захисту України від воєнної агресії російської федерації; наразі військова частина НОМЕР_1 , у повному складі, відповідно до бойового розпорядження вищого командування виконує бойові завдання в районі місця тимчасової дислокації у Запорізькому районі Запорізької області (а.с. 202 т.1, а.с. 35 т.2). 
Згідно копій довідок, які долучені до клопотання відповідачки про зупинення провадження, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 01.03.2022; відповідач знаходився в період з 07.07.2024 по 11.07.2024 на бойовому чергуванні (а.с. 202 т.1, а.с. 34, 36 т. 2). Іформація щодо перебування відповідача на бойовому чергуванні у іншій період - відсутня. Вказані письмові довідки не відповідають вимогам ст.ст. 77-80 ЦПК України, оскільки не містять реєстраційних номерів та дати їх оформлення. 
Вищезазначені письмові документи не місять інформації про залучення саме відповідача до виконання бойових завдань у зоні бойових  дій станом на серпень 2024 року (на час подання клопотання та його розгляд судом), враховуючи, що відповідач перебуває у взводі матеріально-технічного забезпечення. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Враховуючи, що, згідно наведених вище доказів, позивачка, яка є людиною похилого віку (1945 року народження), через дії відповідача позбавлена можливості користуватись належним їй на праві власності житлом, змушена проживати у сторонніх людей, - колегія дійшла висновку про неможливість нехтувати правами та законними інтересами позивачки, яка категорично заперечує щодо зупинення провадження, оскільки бажає за життя повернутись проживати у власне житло і не відчувати загрози власному життю і здоров`ю з боку відповідача.
З урахуванням викладеного вище, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що ОСОБА_1 у місцевому та в апеляційному судах скористався своїм правом щодо надання йому професійної правничої допомоги; приймаючи до уваги, що, відповідно до представлених у справі доказів, зокрема, показів свідків, відповідач після вселення у будинок матері, під час повномасштабної війни проживає у цьому приміщенні та заселив свою дружину, систематично влаштовує сварки з позивачкою, замінив замки на вхідних дверях у будинку матері, який розташований у місті Дніпро, на території якого бойові дії не ведуться, - суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту його залучення до виконання бойових завдань саме у зоні бойових дій, тому ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.04.2024 року та від 07.08.2024, якими відмовлено у зупиненні провадження у справі, - є правильними по суті (а.с. 175, 208 т.1). Також у зупиненні провадження відмовлено письмовою ухвалою суду апеляційної інстанції від 23.04.2025 року, де детально викладено висновки апеляційного суду з цього питання.
Колегія наголошує, що суду не представлено належних, допустимих та достатніх доказів перебування відповідача у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, а також його безпосереднього залучення до виконання бойових завдань у зоні бойових дій, що б унеможливило участь відповідача в судовому засіданні, зокрема, у режимі відеоконференції, зокрема поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
ОСОБА_1 скористався своїм правом щодо надання йому професійної правничої допомоги. В суді апеляційної інстанції інтереси ОСОБА_1 представляє адвокатка Міщук А.Ю. - надає відповідачу професійну правничу допомогу на підставі договору від 02.12.2024 №б/н (а.с. 125 т.2) з повним обсягом процесуальних повноважень, зокрема, шляхом подання апеляційної скарги від 23.12.2024, доповнень до апеляційної скарги, які подані 29.01.2025, участю в судових засідання апеляційного суду 12.03.2025 та 23.04.2025; викладене підтверджується матеріалами даної справи, протоколом та звукозаписом судових засідань. 
Клопотання про витребування судом відповідних доказів щодо перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, а також його залучення до виконання бойових завдань у зоні бойових дій, - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.   
За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи відстрочення судом позивачці сплату судового збору за подання позовної заяви (а.с. 85-86 т.1), а також відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, з  ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. 
Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 3633,60 грн, з ухваленням у цій частині нового судового рішення. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги, оскаржене лише в частині   задоволених позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення та стягнення моральної шкоди до відповідача ОСОБА_1 . Останній не уповноважений на представлення інтересів іншого відповідача у даній справі - ОСОБА_4 , а вона з апеляційною скаргою не звернулась. 
Тому суд апеляційної інстанції справу в частині задоволених позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення ОСОБА_4 – не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  – задовольнити частково. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 3633,60 грн – скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення. 
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення моральної шкоди – відмовити. 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року в іншій оскаржуваній частині в частині виселення ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення – залишити без змін. 
Стягнути з  ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 23 квітня 2025 року. 
Повний текст постанови складено 30 квітня 2025 року. 

Головуючий                                                                Т.П. Красвітна

Судді                                                                        В.С. Городнича

                                                                               М.Ю. Петешенкова