ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 травня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/3666/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
від Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради: Мельничук М.С.,
від Одеської міської ради: Каланжова А.О.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Лаван”: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради 
на рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 року, суддя в І інстанції           Желєзної С.П., повний текст якого складено 18.12.2024, в м. Одесі
у справі №916/3666/24
за позовом: Одеської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Лаван”
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради
про стягнення 2 356 970,37 грн

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року Одеська міська рада  звернулась до Господарського суду Одеської області позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лаван” про стягнення заборгованості у загальному розмірі 2 356 970,37 грн, яка складається із
- заборгованості зі сплати орендної плати у розмірі  2 088 115,03 грн;
- збитків від інфляції  у розмірі 125 836,40 грн;
- 3% річних у розмірі 59 909,37 грн;
- пені у розмірі 83 109,57 грн.  
Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем  зобов`язань за договором оренди землі  від 23.02.2018 в частині сплати орендних платежів протягом  періоду з 01.09.2022 по 30.06.2024.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24 позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Лаван” на користь Одеської міської ради:
- заборгованість за  орендною платою у розмірі 2 088 115,03 грн; 
- інфляційні втрати у розмірі 125 836,40 грн; 
- 3% річних у розмірі 59 909,37 грн;
- судовий збір у розмірі 27  286,33 грн. 
В іншій частині позову (стягненні пені у розмірі 83  109,57 грн) - відмовлено. Розстрочено виконання рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 по справі №916/3666/24 на 12 місяців згідно наведеного в резолютивній частині рішення графіку.
Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених Одеською міською радою позовних вимог в частині стягнення основного боргу з урахуванням відсутності в матеріалах справи доказів  сплати ТОВ “Лаван” орендної плати  за період з 01.09.2022 до 30.06.2024. Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок збитків від інфляції та трьох відсотків річних, господарський суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку збитків від інфляції та 3% річних.
Разом з цим, враховуючи відсутність в укладеному між сторонами договорі  оренди від 23.02.2018  розміру  пені, який має бути  сплачений відповідачем у випадку порушення строків  внесення орендної плати, а також те, що статтею 129 Податкового кодексу України врегульовано порядок та   підстави стягнення   пені саме контролюючим органом, а не позивачем, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених  Одеською міською радою позовних вимог  про стягнення пені у розмірі 83 109,57 грн.
При цьому, враховуючи надання ТОВ “Лаван” доказів на підтвердження скрутного фінансового стану відповідача за останні два роки, що може унеможливити виконання  рішення суду шляхом сплати всієї суми одночасно, господарський суд дійшов висновку про наявність  підстав, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а,  отже, доводи відповідача про наявність обставин  для  розстрочення виконання рішення суду є обґрунтованими. З викладених обставин, господарський суд дійшов висновку про можливість надання ТОВ “Лаван” розстрочки  виконання  даного  рішення   на 12 місяців, крім  відшкодування  відповідачем сплаченого  позивачем судового збору за звернення до суду  з даним позовом.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, в якій останнє просить рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24 скасувати в частині відмови у стягненні пені і в частині розстрочення виконання рішення, та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що відповідно до п. 4.7 Договору оренди землі у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня, розмір якої визначається Податковим кодексом України. При цьому, скаржник зазначає, що пеня на підставі пункту 129.1 статті 129 ПК України нараховується в обов`язковому порядку в силу вимог Податкового кодексу України і за встановленою ним формулою, і не обумовлюється прийняттям контролюючим органом жодних додаткових рішень. Момент виникнення обов`язку платника податків з її сплати нерозривно пов`язаний з моментом виникнення обов`язку зі сплати визначеного контролюючим органом грошового зобов`язання (зокрема його узгодження), розмір якого і є базою для розрахунку пені.
Щодо висновку суду про наявність підстав для розстрочення виконання рішення, скаржник вважає, що відповідач не довів належними та допустимими доказами факту фінансової неспроможності та факту можливості виконання судового рішення у випадку надання судом розстрочення виконання судового рішення в даній справі на 12 місяців. Також відповідач не надав докази на підтвердження реальної можливості проведення розрахунків із позивачем в майбутньому, оскільки розстрочка виконання рішення повинна забезпечити його виконання у межах строку розстрочення, а не ухилення від його виконання на певний час. 3 урахуванням зазначеного, відповідачем не надано обгрунтованих та переконливих доказів на підтвердження як неможливості виконання ним судового рішення, так і не надано доказів, які б свідчили про те, що рішення суду буде виконано в запропонований заявником період.
  Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту земельних   ресурсів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24; призначено справу до розгляду на 25.03.2025 о 12:30 та в подальшому відкладено на 13.05.2025 о 12:30.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 оголошено перерву в розгляді даної справи до 27.05.2025 о 10:45.
В судовому засіданні 27.05.2025 брали участь представник позивача та третьої особи, відповідач участі не брав, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, при цьому 26.05.2025 до суду апеляційної інстанції від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд даної справи за відсутністю представника останнього.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23.02.2018 між Одеською  міською  радою (Орендодавець) та  ТОВ “Лаван” (Орендар) було  укладено  нотаріально  посвідчений  договір  оренди землі, відповідно  до п. 1.1 якого  Орендодавець на підставі Закону України “Про оренду землі” № 161-ХІV від 06.10.1998  та рішення Одеської міської ради № 2325-VII від 26.07.2017 надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку площею 2,3737 га, що знаходиться за адресою: місто Одеса, Приморська, 47 (сорок сім), корпус 4 (чотири), кадастровий номер 5110137500:05:001:0017, для експлуатації та обслуговування будівель змішаного типу з житловими приміщеннями, об`єктів ділового, культурного, комерційного, торгівельного й харчового використання та благоустрою прилеглої території.
Земельна ділянка, яка є об`єктом  договору  оренди землі  від 23.02.2018, була  зареєстрована в Державному земельному  кадастрі, що підтверджується  наявним в матеріалах справи витягом №НВ-5104813822017 від 25.07.2017.
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладання договору становить 20 799   962,83 грн (з урахуванням індексації за 2017 рік),  що підтверджується  витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси від 25.07.2017 року № 3775, складеним  відділом у м. Одеса Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (п. 2.3 договору оренди землі  від 23.02.2018). 
Згідно з п. п. 3.1, 3.2 договору оренди від 23.02.2018  договір укладено на 49 (сорок дев`ять) років для експлуатації та обслуговуванні будівель змішаного типу з житловими приміщеннями, об`єктів ділового, культурного, комерційного, торгівельного й харчового використання та благоустрою прилеглої території.  Після закінчення строку дії договору Орендар мас переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію.
За змістом п. п. 4.1, 4.2 договору оренди від 23.02.2018   орендна плата за земельну ділянку площею 2,3737 га, розрахована у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки  та  складає 1 039    998,14 грн на рік з урахуванням індексації за 2017 рік. Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій безготівковій формі. Розмір орендної плати встановлюється згідно рішень Одеської міської ради у відповідності до розрахунку розміру орендної плати та може збільшуватися Одеською міською радою в межах передбачених законодавством. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації у порядку, визначеному законодавством. 
Відповідно до п. п. 4.3, 4.5 договору оренди від 23.02.2018  орендна плата сплачується Орендарем рівними частками за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця на рахунок, вказаний у договорі.  Розмір орендної плати переглядається, зокрема,  у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки, у тому числі у разі введення в дію нової нормативної грошової оцінки земель м. Одеси, яка затверджується рішеннями Одеської міської ради.
У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня, розмір якої визначається Податковим кодексом України. Пеня перераховується орендарем на рахунок, зазначений в п.4.3.цього договору (п. 4.7 договору оренди від 23.02.2018).
Право користування земельною ділянкою за договором оренди було 23.08.2018 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, що  підтверджується витягом №115407199.
ТОВ “Лаван” на праві  власності належить об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на орендованій земельній ділянці,що підтверджується інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 380674448  від 29.05.2024.
Згідно витягу №НВ-510090503202, сформованого 01.11.2023, нормативна  грошова  оцінка  земельної ділянки з кадастровим  номером 5110137500:05:001:0017 становить 26 311 952,99 грн.
Згідно витягу №НВ-5100118852024, сформованого 26.01.2024, нормативна  грошова  оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110137500:05:001:0017 становить 27  654  139,27 грн.
09.11.2023 Департамент звернувся до ТОВ “Лаван” з претензією №01-13/1450, відповідно до якої третя особа, посилаючись на порушення  відповідачем  зобов`язань за договором оренди від 23.02.2018, пропонувала  у місячний строк   сплатити  нараховану  за період з вересня 2022 року по  жовтень 2023 року   орендну  плату  у розмірі 1    477    664,07 грн.
Враховуючи факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди землі від 23.02.2018 в частині сплати орендних платежів протягом періоду з  01.09.2022 по 30.06.2024, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Судова колегія зазначає, що скаржник не погоджується із оскаржуваним рішенням виключно в частині відмови у стягненні пені у розмірі 83 109,57 грн і в частині розстрочення виконання рішення на 12 місяців.
Тому, колегія суддів переглядає зазначене судове рішення лише в межах цих вимог апеляційної скарги, у зв`язку з чим в іншій частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Лаван” на користь Одеської міської ради основного боргу у розмірі 2 088 115,03 грн, інфляційних втрат у розмірі 125 836,40 грн та 3% річних у розмірі 59 909,37 грн перегляд рішення апеляційним господарським судом не здійснюється, відповідно до приписів частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, предметом апеляційного перегляду даної справи є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 83109,57 грн, а також встановлення наявності або відсутності підстав для розстрочення виконання оскаржуваного рішення.
Щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми пені за неналежне виконання умов договору оренди в частині повної та своєчасної оплати.
За висновками місцевого господарського суду, договором оренди від 23.02.2018 не передбачено розміру та бази нарахування пені, а, отже, Одеська міська рада має право нараховувати ТОВ “Лаван” пеню лише у разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. 
Суд першої інстанції зазначив, що статтею 129 Податкового кодексу України дійсно врегульовано порядок та  підстави стягнення пені контролюючим органом, наприклад, у випадку виявлення заниження податковим агентом податкового зобов`язання при нарахуванні (виплаті) оподатковуваного доходу на користь нерезидентів або інших платників податків, у випадку несвоєчасного повернення надміру/помилково сплачених платежів тощо. Таким чином, приписи вказаної норми не підлягають застосуванню до договірних відносин. 
З викладених обставин господарський суд, враховуючи відсутність в укладеному між сторонами договорі оренди від 23.02.2018 розміру  пені, який має бути  сплачений відповідачем у випадку порушення строків  внесення орендної плати, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених  Одеською міською радою позовних вимог  про стягнення пені у розмірі 83 109,57 грн.
Судова колегія не погоджується із такими висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині, зважаючи на наступне.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Правовідносини сторін за договором оренди землі регулюються спеціальним Законом України "Про оренду землі", Земельним кодексом України, Податковим кодексом України та загальними нормами Цивільного та Господарського кодексів України, а також договором оренди землі.
Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до Закону.
Статтями 206 Земельного кодексу України та ст. 270 Податкового кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати.
За змістом ст. 93 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 96 Земельного кодексу України визначено, що землекористувачі зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Податковим кодексом України передбачено, що плата за землю – обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 270 Податкового кодексу України (розділ "Податок на майно") об`єктами оподаткування платою за землю є об`єкти оподаткування орендною платою – земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно ст. 206 Земельного кодексу України, п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України здійснюється за плату, що має вноситися на користь міської територіальної громади, на підставі договору оренди земельної ділянки.
Передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. (ст. 124 Земельного кодексу України)
Згідно ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
У ст. 21 Закону України "Про оренду землі" зазначено, що орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Отже, за умовами ст. 21 Закону України "Про оренду землі" та п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності – обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
За приписами ст.24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.
У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Згідно з ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
За приписами п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України).
За змістом ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до приписів ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Виходячи зі змісту вищенаведених норм права, на відповідача покладено обов`язок щодо повної та своєчасної сплати орендних платежів за користування земельною ділянкою за договором.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, відповідач у спірний період з 01.09.2022 по 30.06.2024 неналежним чином виконував обов`язок щодо своєчасної сплати орендної плати, через що відповідно до наданого до позову розрахунку його заборгованість з орендної плати становить 2 088 115,03 грн, внаслідок чого позивачем також було здійснено, зокрема, нарахування збитків від інфляції  у розмірі 125 836,40 грн та 3% річних у розмірі 59 909,37 грн, правильність яких перевірена судом першої інстанції та не заперечується з боку учасників справи.
Судова колегія враховує, що оренда плата є одним із основних джерел наповнення міського бюджету, а отже існуюча заборгованість відповідача з орендної плати за землю порушує інтереси територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в частині позбавлення можливості ефективного використання права комунальної власності та недоотримання місцевим бюджетом відповідного доходу, які можуть бути використані для задоволення її нагальних потреб.
Як вбачається з матеріалів справи, за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві на підставі п. 4.7 договору пеню у розмірі 83109,57 грн.
Статтею 629 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, яка співвідноситься з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за ч. 1 та ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких – застосування штрафних санкцій.
Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що  виконання зобов`язання може забезпечуватися,  серед іншого, неустойкою.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Приписами ст. 231 Господарського кодексу України, які узгоджуються також з ч. 2 ст. 343 цього Кодексу, встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін у Договорі, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір  пені,  передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Пунктом 4.7 договору оренди встановлено, що в разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня, розмір якої визначається Податковим кодексом України.
Судова колегія звертає увагу, що податкове законодавство визначає порядок обчислення та сплати податків, включаючи орендну плату за землю, а також відповідальність за порушення податкових зобов`язань.
Відповідно за приписами 129.4. статті 129 Податкового кодексу України, нарахування пені передбачається за кожний календарний день прострочення сплати грошового зобов`язання, включаючи день погашення, з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день.
Судова колегія зазначає, що з моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб`єктами та у подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №917/1188/2012 (№826/1291/17) (провадження №11-1317апп18)).
Справи у спорах, що виникають із земельних відносин, про невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договорами оренди землі, в тому числі ті, де предметом дослідження є наявність заборгованості з орендної плати або предметом є стягнення заборгованості з орендної плати, розглядаються саме господарськими судами в рамках договірних відносин, а не адміністративними судами в рамках контролюючих відносин, з урахуванням положень земельного законодавства, Цивільного кодексу України, Податкового кодексу України.
Суд вправі самостійно, за наданими сторонами доказами, досліджуючи умови договору оренди землі у сукупності з наданими доказами, встановлювати наявність або відсутність заборгованості з орендної плати за договором оренди землі та розмір такої заборгованості. Це жодним чином не є підміною функцій органу доходів і зборів, адже предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості саме з орендної плати за договором оренди землі, тобто у зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов`язань Орендарем земельної ділянки перед Орендодавцем.
Отже, оренда землі комунальної власності здійснюється на підставі цивільно-правового договору оренди, що укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі».
Судова колегія зауважує, що між сторонами існують договірні, а не контролюючі правовідносини, що виникли з договору оренди землі, в якому сторони погодили, в тому числі, відповідальність за несвоєчасне внесення  орендної плати  у вигляді сплати пені з відсилкою про її нарахування відповідно до Податкового кодексу України.
Суд зазначає, що положення пункту 4.7 договору, згідно з яким пеня нараховується у розмірі, визначеному Податковим кодексом України, не позбавляє орендодавця (міську раду) права звертатися до суду з позовом про стягнення цієї пені, оскільки така домовленість сторін прямо відсилає до розміру, визначеного Податковим кодексом України, як до критерію для розрахунку розміру санкції і не змінює суті зобов`язання як господарського. 
Тобто така домовленість сторін у договорі означає застосування відповідного критерію ставки пені, визначеної податковим законодавством, до договірного зобов`язання. Вона не означає перетворення самого зобов`язання на публічно-правове і не позбавляє орендодавця, як сторони договору, права самостійно звертатися до суду з вимогою про стягнення відповідних сум.
Отже, судова колегія констатує, що позивач як орендодавець не діє в межах повноважень контролюючого органу, а реалізує свої цивільно-правові права як сторона договору оренди землі. Відтак, він має право нараховувати та стягувати пеню в порядку, визначеному договором, якщо розмір останньої відсилає до методики, встановленої Податковим кодексом України.
Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про те, що договором оренди від 23.02.2018 не визначено конкретного розміру пені та бази її нарахування, не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на положення пункту 4.7 договору, яким сторони узгодили, що пеня підлягає нарахуванню у розмірі, передбаченому Податковим кодексом України, адже така умова свідчить про волевиявлення сторін застосувати розмір пені, визначений податковим законодавством, як договірну ставку відповідальності за порушення зобов`язання. Відтак, приписи статті 129 Податкового кодексу України у цій частині підлягають застосовуванню до таких договірних правовідносин, оскільки саме на них відсилає положення укладеного між сторонами договору.
Позивачем здійснено нарахування пені в загальній сумі 83 109,57 грн із застосуванням розміру та строків відповідно до Податкового кодексу України – 120 відсотків річної облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день.
Вказане свідчить про те, що позивач, діючи не як контролюючий орган, а як сторона договору, правомірно нарахував пеню відповідно до погоджених умов договору, з урахуванням обраного сторонами методу розрахунку, а саме ставки пені, визначеної в пункті 129.4 статті 129 Податкового кодексу України.
Перевіркою вказаного розрахунку встановлено, що пеня розрахована відповідно до умов п.4.7 Договору, не суперечить вимогам наведених вище положень діючого законодавства в частині її нарахування. 
Розрахунок є арифметично правильним, контррозрахунку до суду не надано.
За таких обставин, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 83 109,57 грн, а тому, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового  про задоволення позову в цій частині.
Щодо наявності підстав для розстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 по справі №916/3666/24 на 12 місяців згідно наведеного в резолютивній частині рішення графіку.
Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції представником відповідача було заявлено клопотання, відповідно до якого відповідач просив розстрочити виконання рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/3666/24 на 12 місяців пропорційними рівними частками зі сплатою заборгованості щомісячно.
В обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначив, що розстрочення виконання судового рішення у даному випадку не сприяє ухиленню від його виконання відповідача, а навпаки надає можливість ефективно виконати судове рішення без понесення сторонами додаткових обтяжень при його виконанні, зважаючи на фінансовий стан відповідача та матеріальні інтереси обох сторін, те, що виконання рішення суду у цій справі одночасно і в повному обсязі матиме негативні наслідки для відповідача, враховуючи загальновідомі обставин, зокрема, військову агресію російської федерації проти України, що має негативний вплив на економіку країни, та ускладнює діяльність усіх суб`єктів господарювання, а отже прямо впливає на сторони спору, а також беручи до уваги те, що відповідач визнає заборгованість перед позивачем, те, що позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків, та/або погіршення свого матеріального стану, дотримання балансу інтересів сторін у вигляді відшкодування позивачу негативних наслідків від неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, а також не носитиме характер несправедливо непомірного тягаря для відповідача.
На підтвердження існування обставин, які  ускладнюють виконання рішення суду  по даній справі, ТОВ “Лаван” було надано суду податкову звітність за 2022-2023 роки, а також фінансову звітність за 2022-2023 роки, згідно якого у ТОВ “Лаван” відсутній чистий  прибуток  за останні два роки, наявний лише  збиток.
Суд першої інстанції дійшов висновку про можливість надання ТОВ “Лаван” розстрочки  виконання  даного  рішення на 12 місяців, крім відшкодування  відповідачем сплаченого  позивачем судового збору за звернення до суду з даним позовом.
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Відповідно до статті 331 Господарського процесуального кодексу України суд,   який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи – тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Водночас Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, тому суд оцінює докази щодо наявності таких обставин в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Питання про розстрочення виконання рішення суду господарські суди мають вирішувати із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення (аналогічні правові висновки наведено в постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/1180/19, від 28.05.2024 у справі № 906/1035/23, на які посилається Скаржник).
Судова колегія зауважує, що підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду згідно зі статтею 331 Господарського процесуального кодексу України є виняткові обставини, які ускладнюють або виключають виконання рішення, утруднюють чи унеможливлюють виконання, і питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін.
Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.
Тобто, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але також необхідно враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.
У рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника. Так, у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.
З огляду на те, що розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при її наданні, необхідно враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто, довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
Отже, необхідною умовою для задоволення заяви про розстрочення виконання судового рішення є ретельне з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін у справі. Це означає, що суд повинен дослідити та оцінити як доводи, так і заперечення кожної сторони. Зокрема, має бути врахований вплив рішення про розстрочення на права та інтереси Позивача, його потенційні наслідки для виконання зобов`язання в повному обсязі та забезпечення належного рівня захисту прав сторін.
Водночас суд повинен оцінити обставини, які обґрунтовують потребу Відповідача у та розстроченні, такі як фінансовий стан, характер зобов`язань та інші фактори, що можуть впливати на можливість своєчасного виконання рішення суду.
Суд першої інстанції, досліджуючи питання наявності підстав для розстрочення виконання рішення строк на один рік, врахував надані відповідачем докази, які підтверджують той факт, що у відповідача відсутній чистий прибуток за останні два роки, а наявний лише збиток, а саме було надано суду податкову звітність за 2022-2023 роки, а також фінансову звітність за 2022-2023 роки.
Ураховуючи необхідність дотримання балансу інтересів обох сторін, суд дійшов висновку, що негайне виконання судового   рішення може призвести до банкрутства підприємства, що, у свою чергу, унеможливить досягнення мети судового захисту та позбавить позивача можливості отримати належні виплати. Надання розстрочки на 12 місяців забезпечує стабільний графік погашення заборгованості, який сприяє поступовому виконанню зобов`язань Відповідачем.
Таким чином, всупереч аргументам скаржника, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, ухваливши рішення про розстрочення виконання, забезпечив оптимальний баланс між інтересами обох сторін, врахувавши потребу у реальному виконанні судового рішення та фінансові можливості відповідача, з метою досягнення завдань судового розгляду та гарантування належного захисту прав і інтересів.
Окрім цього, судова колегія зазначає, що визначення періоду розстрочення виконання рішення суду належить до дискреційних повноважень суду першої інстанції.
Дискреційне повноваження суду може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 1840/2970/18.
При цьому судовою колегією враховується, що представник позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції повідомляв, що з боку відповідача здійснюється оплата у визначені судом суми та строки, зазначені в графіку.
З огляду на те, що питання про розстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень господарського суду першої інстанції, який у своєму рішенні надав належні та достатні підстави для обґрунтування розстрочки на 12 місяців у цій справі, і при цьому не встановлено порушень вимог чинного законодавства або недотримання «справедливого балансу» інтересів сторін, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду щодо розстрочення виконання судового рішення.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції переглядає правильність і законність рішення саме станом на час його ухвалення, а тому, здійснені відповідачем оплати на виконання оскаржуваного рішення станом на час ухвалення даної постанови не можуть слугувати підставою для скасування рішення в цій частині. Обставини щодо повного або часткового виконання рішення, у тому числі з урахуванням оновленого розміру заборгованості, підлягають перегляду в межах виконавчого провадження.
Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення, судом вирішено розстрочити виконання рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24  (в частині п. 2 резолютивної частини), виходячи з розстрочення боргу від загальної суми заборгованості у розмірі 2  273  860,80 грн (2 356 970,37 грн (заявлена сума) - 83 109,57 грн  ( сума пені) = 2  273  860,80 грн), (2  273  860,80 грн : 12 = 189   488,40 грн),  згідно наступного графіка: до 31.01.2025 - 189   488,40 грн; до 28.02.2025 - 189   488,40 грн; до 28.03.2025 - 189   488,40 грн; до 25.04.2025 - 189   488,40 грн; до 30.05.2025 - 189   488,40 грн; до 27.06.2025 - 189   488,40 грн; до 25.07.2025 - 189   488,40 грн; до 29.08.2025 - 189   488,40 грн; до 26.09.2025 - 189   488,40 грн; до 31.10.2025 - 189   488,40 грн  до 28.11.2025 - 189   488,40 грн;  до 08.12.2025 - 189   488,40 грн.
Разом з тим, враховуючи скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені у розмірі 83 109,57 грн та ухвалення нового рішення про задоволення позову в цій частині, судом апеляційної інстанції здійснено перерахунок суми щомісячних платежів пропорційно рівними частками з урахуванням задоволення позову у повному обсязі з урахуванням пені у розмірі 83 109,57 грн, у зв`язку з чим судом змінено суми у графіку погашення заборгованості.
Так, за здійсненим судом розрахунку щомісячних платежів пропорційно рівними частками підлягають стягненню за наступним графіком суми: 2 356 970,37 грн (сума основної заборгованості)  : 12 місяців = 196  414,20 грн, за таким графіком: до 31.01.2025 - 196  414,20 грн;  до 28.02.2025 - 196  414,20 грн; до 28.03.2025 - 196  414,20 грн;  до 25.04.2025 - 196  414,20 грн;  до 30.05.2025 - 196  414,20 грн;  до 27.06.2025 - 196  414,20 грн;  до 25.07.2025 - 196  414,20 грн;  до 29.08.2025 - 196  414,20 грн;  до 26.09.2025 - 196  414,20 грн;  до 31.10.2025 - 196  414,20 грн;  до 28.11.2025 - 196  414,20 грн;  до 08.12.2025 - 196  414,20 грн.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 ГПК України).
Рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні пені з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Судові витрати
Відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що апеляційна підлягає задоволенню частково, рішення – частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається судом на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.
Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4 Закону України "Про судовий збір").
Згідно з підпунктом 4 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Підпунктом 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024" встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня у розмірі 3028,00   грн.
В силу ч.4  ст. 6 Закону України "Про судовий збір"  якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
Колегією суддів враховується, що апелянт оскаржує рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24 лише в частині відмови у стягненні пені у розмірі 83109,57 грн і в частині розстрочення виконання рішення на 12 місяців.
Оскільки предметом апеляційного перегляду даної справи є, зокрема, вимога про стягнення 83109,57 грн, то в силу ч.4  ст. 6 Закону України "Про судовий збір" позивач мав сплатити 3028,00 грн, оскільки 1,5% від ціни позову - 83 109,57 грн (83 109,57 грн *1,5=1246,64 грн),  є менше ніж 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Тому, за апеляційний перегляд рішення Господарського Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24 в частині вимоги про стягнення 83 109,57 грн скаржник згідно підпункту 4 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" мав сплатити судовий збір у розмірі 4542 грн (3028,00 грн * 150% = 4542 грн).
Необхідно також врахувати, що вирішення питання про відстрочення виконання рішення має процесуальний (процедурний) характер незалежно від того, вирішується це питання в ухвалі чи в рішенні суду.  Отже, під час оскарження рішення суду першої інстанції  в частині відстрочення його виконання ставка судового збору,  яка підлягає справлянню, має обраховуватися виходячи зі ставки судового збору, яка справляється за оскарження ухвали суду, тобто один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.03.2024 у справі №908/629/23, від 07.03.2024 у справі № 905/1053/23 та від 12.03.2019 у справі № 809/1029/18).
Отже, за оскарження рішення в частині розстрочення його виконання, скаржник мав сплатити 3028,00 грн - один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З огляду на викладене, враховуючи характер вимог, а також вимоги діючого законодавства щодо порядку сплати судового збору у відповідних категоріях справ, слід відзначити, що судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у даній справі становить 7570,00 грн (4542,00 + 3028,00).
Оскільки судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу частково, рішення скасовано в частині відмови у стягненні 83 109,57 грн пені, залишено без змін в частині розстрочення виконання рішення, згідно ст.129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам, а саме – судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4542,00 грн за подання апеляційної скарги в частині перегляду рішення щодо стягнення 83 109,57 грн пені підлягають стягненню з відповідача на користь скаржника. Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в частині оскарження розстрочення виконання рішення у розмірі 3028,00 грн покладаються на скаржника.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись з апеляційною скаргою на рішення Господарського Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24,   Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради сплатив судовий збір у розмірі 53  032,50 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією №3 від 10.01.2025.
Суд роз`яснює скаржнику, що пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Частиною 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір  повертається в розмірі переплаченої суми;  в інших випадках, установлених частиною 1 цієї статті, - повністю.
У зв`язку з тим, що за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі більшому, ніж встановлено законом, скаржник вправі звернутись до суду апеляційної інстанції з клопотанням на підставі статті 7 Закону України "Про судовий збір" про повернення з Державного бюджету України переплаченої суми судового збору (45  462,50 грн).
Керуючись статтями 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради – задовольнити частково.
Рішення Господарського Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
«Позов Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лаван” про стягнення 2 356 970,37 грн - задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лаван» на користь Одеської міської ради заборгованість за  орендною платою у розмірі 2 088 115,03 грн,  інфляційні втрати у розмірі  125 836,40 грн,  3% річних у розмірі 59 909,37 грн, пені   у розмірі 83 109,57 грн, судовий збір у розмірі 28  283,64 грн.
Розстрочити виконання рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 у справі №916/3666/24 до 09.12.2025, згідно наступного графіку:  
- до 31.01.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 28.02.2025 - 196  414,20 грн;
- до 28.03.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 25.04.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 30.05.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 27.06.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 25.07.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 29.08.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 26.09.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 31.10.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 28.11.2025 - 196  414,20 грн; 
- до 08.12.2025 - 196  414,20 грн.».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Лаван” на користь Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4542 грн. 
Постанова    набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 02.06.2025.

Головуючий суддя                                                                           А.І. Ярош

судді                                                                                             Г.І. Діброва

                                                                                                                      Н.М. Принцевська