ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 752/20547/24                                                  Суддя першої інстанції: Кордюкова Ж.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 травня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача                              Файдюка В.В.,
Суддів:                                        Епель О.В.,
          Мєзєнцева Є.І.,
При секретарі:                              Масловській К.І.
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач, УПП у м. Києві), в якому просив:
- скасувати постанову серії ЕГА №1540194 від 31.08.2024 по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 51 грн за ч. 1 ст. 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення;
- закрити справу про адміністративне правопорушення.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09.12.2024 позовні вимоги залишено без задоволення.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлений до неналежного відповідача, адже таким є Департамент патрульної поліції, згоди на заміну відповідача на належного позивач не надав, з клопотанням про залучення належного відповідача не звертався, а суд відповідними повноваженнями не наділений. Водночас суд зауважив, що відмова у задоволенні позову, заявленого до неналежного відповідача, не позбавляє права на повторне звернення з тим самим позовом до належного.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не враховано, що фактично позовні вимоги були заявлені саме до Департаменту патрульної поліції (далі - Департамент), що підтверджується зазначеною у позові адресою та кодом ЄДРПОУ, і саме Департамент подавав відзив на позов до суду першої інстанції. Наголошує, що належними і допустимими доказами не підтверджується вчинення позивачем адміністративного правопорушення. До того ж, підкреслює, що в Україні не настає відповідальність за порушення громадського порядку лише за те, що особа перебуває в стані алкогольного сп`яніння у громадському місці.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до норм статті 286 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня його проголошення. Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.
Згідно пункту 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, поліцейським 1 роти 3 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції в м. Києві капітаном поліції Волковим Т.А. прийнято постанову серії ЕГА №1540194 від 31.08.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення (далі - спірна постанова), якою до позивача застосовано передбачене ч. 1 ст. 178 КпАП України стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51,00 грн.
Підставою для прийняття спірної постанови стало те, що 31.08.2024 о 03:00 за адресою: м. Київ, пр-т. Академіка Глушкова, 16, ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння у громадському місці, а саме поруч із зупинкою громадського транспорту, чим порушував громадський порядок.
Вважаючи постанову у справі про адміністративне правопорушення незаконною, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.
Щодо твердження суду першої інстанції про те, що у спірному випадку позов заявлений до неналежного відповідача, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 213 КпАП України справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
За змістом ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною першою статті 178.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КпАП України, належить до компетенції органів Національної поліції. Працівники органів поліції, які мають спеціальні звання поліції, мають накладати адміністративні стягнення та розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені цих органів.
Отже, відповідні інспектори та управління не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме той орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КпАП України покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 178 КпАП України - Департамент патрульної поліції.
Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у ст. 222 - 244-20 КУпАП» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №757/30991/18-а, від 17.09.2020 у справі №742/2298/17 та від 26.12.2019 у справі №724/716/16-а.
Відповідно до пунктів 1-4 Положення про Департамент патрульної поліції, затверджений наказом Національної поліції України від 06.11.2015 № 73 (у редакції наказу Національної поліції України від 31.10.2016 № 1114), Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку.
Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту патрульної поліції (далі - підрозділи Департаменту патрульної поліції).
Департамент патрульної поліції організовує діяльність своїх підрозділів, здійснює контроль за їх діяльністю, надає їм організаційно-методичну і практичну допомогу та здійснює їх інформаційно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення.
Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатки із зображенням Державного Герба України, інші печатки та штамп.
Викладене свідчить, що у спірному випадку органом Національної поліції є Департамент патрульної поліції, від імені якого, зокрема, капітан поліції 1 роти 3 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції в м. Києві Волков Т.А., уповноважений накладати адміністративні стягнення та розглядати справи про адміністративні правопорушення.
Всупереч висновків суду першої інстанції, у межах цього спору позивач хоча і визначив відповідачем Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції, водночас у позовній заяві зазначив інформацію про електронну пошту, адресу місцезнаходження та код ЄДРПОУ, які належать саме Департаменту. Більше того, як свідчать матеріали справи, відзив на позовну заяву подавався саме Департаментом патрульної поліції (а.с. 30-38), що у своїй сукупності вказує на те, що позовні вимоги у цій справі заявлені до належного відповідача.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва про відмову у задоволенні позовних вимог з вказаних мотивів підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті спору, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення розпивання пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в інших заборонених законом місцях, крім підприємств торгівлі і громадського харчування, в яких продаж пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв на розлив дозволена відповідним органом місцевого самоврядування, або поява в громадських місцях у п`яному вигляді, що ображає людську гідність і громадську мораль, - тягне за собою попередження або накладення штрафу від одного до п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Верховний Суд, зокрема, у постанові від 06.03.2019 у справі № 213/1426/17(2-а/213/39/17) прийшов до висновку, що об`єктом цього адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони громадського порядку. Суб`єкт адміністративного проступку - загальний (фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку). Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого та непрямого умислу. Об`єктивна сторона правопорушення виражається у появі в громадських місцях у нетверезому стані, що ображає людську гідність і громадську мораль, під якою необхідно розуміти: поведінку особи у стані сп`яніння, яка явно порушує загальновизнані норми (непристойні висловлювання або жести, грубі вигуки, нав`язливе ставлення до громадян тощо); коли порушник має непристойний зовнішній вигляд, що викликає відразу (брудний, мокрий, розстебнутий одяг тощо); через сп`яніння особа повністю чи значною мірою втратила орієнтування (безцільно стоїть чи безцільно пересувається з місця на місце, у неї порушена координація рухів, звідси - нестійкість, хитка хода); п`яний повністю безпорадний (у непритомному стані). До того ж не має значення вид вжитого напою, що містив алкогольну складову, а також місце його вживання (це може бути будь-яке громадське місце, навіть те, де розпивання алкогольних напоїв не заборонено). Водночас не можна кваліфікувати появу у п`яному вигляді лише за ознаками стану сп`яніння в громадському місці, якщо поведінка особи не ображає людську гідність і громадську мораль.
Із змісту спірної у цій справі постанови вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КпАП України у зв`язку з тим, що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння у громадському місці, а саме поруч із зупинкою громадського транспорту. Ці обставини, на переконання поліцейського, свідчить, що позивач порушував громадських порядок.
Разом з тим, на переконання колегії суддів, зафіксовані у постанові від 31.08.2024 серії ЕГА №1540194 обставини не утворюють склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КпАП України, адже не містять відомостей про об`єктивну його сторону, а саме появу в громадських місцях у нетверезому стані, який ображає людську гідність і громадську мораль.
Крім того, колегією суддів враховується, що приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За правилами ч. ч. 1-2 ст. 283 КпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. 
При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абз. 1, 2 ч. 2 ст. 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
У спірному випадку, на переконання судової колегії, для підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КпАП України, в силу положень ст. 251 КпАП України мав би надати належні докази, зокрема, відеозапис події, під час якої ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у громадському місці, був у такому вигляді, що ображає людську гідність і громадську мораль. 
Проте, як вбачається з матеріалів справи, будь-яких доказів, що свідчили б про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КпАП України, відповідачем не надано. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.08.2019 у справі №152/976/17, фіксація саме вчинення адміністративного правопорушення позивача, а не притягнення до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.
Указана позиція відображена й у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі №210/4552/16-а(2-а/210/110/16).
Колегія суддів також підкреслює, що і до апеляційного суду, всупереч положень ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження правомірності оскаржуваної у цій справі постанови.
За таких обставин, враховуючи, що належними та допустимими доказами не підтверджується факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КпАП України, а зафіксовані у постанові обставини не утворюють склад правопорушення, передбаченого цією статтею, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування постанови серії ЕГА №1540194 від 31.08.2024 по справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 51 грн за ч. 1 ст. 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а справу про адміністративне правопорушення - закрити, як це передбачено п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати.
Крім іншого, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з Департаменту за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 484,48 грн, сплачених за подання позовної заяви, та 726,72 грн, сплачених за подання апеляційної скарги. Інша частина судового збору у розмірі 121,12 грн за подання позовної заяви та 181,78 грн за подання апеляційної скарги може бути повернута за правилами ст. 7 Закону України «Про судовий збір» відповідним судом як надміру сплачена, оскільки процесуальні документи подавалися до судів в електронній формі, у зв`язку з чим підлягав застосуванню коефіцієнт 0,8, передбачений ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».
Крім того, як у позовній заяві, так й в апеляційній скарзі позивач просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_1 адвокатом Литвином В.М. протягом встановленого процесуальним законом строку до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції були надано документи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, серед яких:
- копія договору про надання професійної правничої допомоги від 10.09.2024 №Ф-РВІ, пунктом 3.1 якого передбачено, що за професійну правничу допомогу клієнт сплачує адвокату винагороду у розмірі, визначеному додатком до цього договору;
- копія протоколу узгодження вартості послуг №1 від 10.09.2024, що є додатком до згаданого вище договору, в якому визначена вартість послуг адвоката;
- копія акта приймання-передачі наданих послуг та оплату коштів №1 від 10.09.2024, в якому зафіксована наступна вартість наданих послуг: ознайомлення та правовий аналіз спірної постанови - 200 грн; надання усної консультації та рекомендації - 1000 грн; підготовка та написання позовної заяви - 4000 грн. Крім того, в акті зафіксовано сплату позивачем коштів в сумі 5  200 грн на користь адвоката;
- довідка від 10.09.2024 №10-09-24d, складеної адвокатом про те, що послуги надані та оплачені у повному обсязі;
- копія акта приймання-передачі наданих послуг та оплату коштів №2 від 13.12.2024, в якому зафіксована наступна вартість наданих послуг: ознайомлення та правовий аналіз рішення суду першої інстанції - 1000 грн; надання усної консультації та рекомендації - 1000 грн; підготовка та написання апеляційної скарги - 4000 грн. Крім того, в акті зафіксовано сплату позивачем коштів в сумі 6 000 грн на користь адвоката;
- довідка від 13.12.2024 №13/12-24d, складеної адвокатом про те, що послуги надані та оплачені у повному обсязі.
Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.
Матеріали справи свідчать, що відповідач до суду першої інстанції надавав свої заперечення щодо заявлених позивачем до присудження витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх доводів зазначав, що визначена сума витрат є завищеною, оскільки справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, не мала публічного інтересу та впливу на репутацію позивача.
Перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат, колегія суддів, з урахуванням заперечень відповідача щодо їх присудження, вважає за необхідне зазначити таке.
Верховний Суд у постанові від 10.11.2022 у справі № 2040/6997/18 підкреслив, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. 
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави (п. 1); складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (п. 2); представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п. 6).
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Як було встановлено вище, до складу вартості наданої адвокатом Литвином В.М. правової допомоги останнім до переліку виконаних робіт включено ознайомлення та правовий аналіз спірної постанови (7 хвилин - 200 грн), надання усних консультацій та рекомендацій щодо постанови (1 година - 1000 грн), ознайомлення та правовий аналіз рішення суду першої інстанції (1 година - 1000 грн), надання усних консультацій та рекомендацій щодо змісту рішення Голосіївського районного суду міста Києва (1 година - 1000 грн).
Водночас, щодо обґрунтованості таких витрат, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що складання і підготовка позовної заяви (апеляційної скарги) належить до такої діяльності адвоката як складання процесуальних документів, до якої входить, зокрема, попереднє вивчення документів. Отже, окреме виділення від складання позовної заяви (апеляційної скарги) такої послуги є необґрунтованим, позаяк це є елементом підготовки позовної заяви (апеляційної скарги), а тому такі витрати не можуть вважатися обґрунтованими.
Послуги щодо надання консультацій та рекомендацій клієнту у спірному випадку не можуть вважатися пов`язаними з розглядом справи, оскільки наслідки прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення суду першої інстанції не перебувають у взаємозв`язку із наданням адвокатом правової допомоги у суді.
Крім того, колегією суддів враховується, що, як правильно зауважив відповідач, указана справа є справою незначної складності (малозначна), її розгляд здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін Обґрунтування неминучості і обов`язковості понесених позивачем витрат саме у такому розмірі, ОСОБА_1 не надано. Підготовка позовної заяви та апеляційної скарги, в яких третина присвячена питанню надання правової допомоги, не потребувала значного обсягу часу та не вимагала опрацювання й подання до суду значної кількості доказів. Розмір штрафу, накладений спірною у цій справі постановою, складав 51 грн.
З урахуванням наведеного судова колегія з огляду на критерії пропорційності, співмірності та неминучості заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу приходить до висновку про необхідність зменшення належної до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача суми таких витрат до 2  000 грн.
Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року - скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі - задовольнити.
Скасувати постанову поліцейського1 роти 3 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції капітана поліції Волкова Т.А. серії ЕГА №1540194 від 31 серпня 2024 року по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 51 грн за частиною першою статті 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Справу про адміністративне правопорушення за фактом притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за правопорушення, передбачене частиною першою статті 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Ернста, 3; код ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 1  211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Ернста, 3; код ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.
Повне рішення виготовлено 13 травня 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                                      В.В. Файдюк 

Судді:                                                                                 О.В. Епель

                                                                                                    Є.І. Мєзєнцев