ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року	Львів	Справа № 460/14484/24 пров. № А/857/6740/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача                              Іщук Л. П.,
суддів                                                  Обрізка І. М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року  (головуючий суддя Нор У.М., м. Рівне) у справі № 460/14484/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить  визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 12.11.2024 №11/9787 та зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XIІ.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року  позов задоволено.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначає про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби, оскільки подані позивачем документи не підтверджують необхідність саме в позивача здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю. Зазначає, що позивача було повідомлено про можливість звернутись до суду в порядку цивільного судочинства для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного догляду за особою на безоплатній основі, яка за висновком ЛКК потребує постійного стороннього догляду. Вказує, що сама наявність можливості надання  соціальної послуги у вигляді постійного стороннього догляду на непрофесійній основі члену родини, який його потребує за станом здоров`я, не є тотожною необхідності його здійснення, оскільки такий обов`язок на надавача соціальних послуг покладається тристороннім договором про надання соціальних послуг з догляду, підтвердження існування якого в матеріалах справи відсутнє.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 призваний на військову службу до лав Збройних Сил України та на даний час проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_2 .
17.09.2024 позивач звернувся з рапортом до командира ВЧ НОМЕР_2 , в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 “Про військовий обов`язок і військову службу” у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю - ОСОБА_2 , яка є інвалідом другої групи довічно та потребує постійного догляду.
До рапорту позивач додав такі документи: паспорт та РНОКПП ОСОБА_1 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданого 22.05.1987; копія паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , виданого 24.07.1998 Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 , виданого 26.03.2024 Рівненським ВДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного МУ Міністерства юстиції України; копії картки фізичної особи платника податків № НОМЕР_6 , виданої 20.05.2002 Державною податковою інспекцією у м. Рівне на ім`я ОСОБА_2 ; свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 , виданого 28.03.2024 Рівненським ВДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного МУ Міністерства юстиції України; витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 14.09.2024 №00046986768; витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 №2024/008913970; довідки №20191 про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданої 26.07.2024 Департаментом ЦТ та ЗНАП Рівненської міської ради; пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_2 № НОМЕР_8 , виданого 14.08.2024 Пенсійним фондом України; довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №907142, виданої Рівненською міжрайонною спеціалізованою МСЕК 25.07.2024;  довідки ЛКК №906, виданої 06.09.2024 Міської лікарнею №2 Рівненської міської ради.
17.09.2024 т.в.о. начальника штабу – першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 проведено бесіду щодо звільнення з військової служби з ОСОБА_1 .
Листом від 15.10.2024 т.о.в. командира військової служби НОМЕР_2 направлено на адресу військової частини НОМЕР_1 матеріали щодо звільнення з військової служби у запас за пп. “г” через сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я п. 2 ч. 4 ст. 26  Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира 2 взводу охорони 3 роти охорони військової частини НОМЕР_2 .
Листом від 12.11.2024 №9787    повідомлено позивача про те, що з наданих до його рапорту на звільнення додатків вбачається, що довідка ЛКК від 06.09.2024 №906 не відповідає вимогам наказу Міністерства охорони здоров`я України 09.03.2021 №407 та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667. Також зазначено, що до рапорту не було долучено належного документу, який підтверджує потребу ОСОБА_2 у постійному догляді відповідно до вимог пп.12 п.3 ч.12 ст. 26  Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” для звільнення з військової служби. Роз`яснено, що військовослужбовець може звернутися з заявою до суду щодо встановлення факту постійного догляду за особою на безоплатній основі, яка за висновком ЛКК потребує постійного стороннього догляду і повернено зазначене подання на доопрацювання.
Вважаючи протиправною відмову у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Статтею 65 Конституції України  встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1  статті 106 Конституції України  передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1  статті 106 Конституції України,  Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану»,  Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і до сьогодні.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII  (далі - Закон № 2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частини першої  статті 2 Закону № 2232-XII  військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Підстави звільнення з військової служби передбачені  статтею 26 Закону № 2232-XII.
Відповідно до п.п. г п. 2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається   частиною дванадцятою   цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Отже,  станом на момент виникнення спірних правовідносин, на відміну від попередньої редакції, норми  статті 26 Закону №2232-ХІІ  уже містять виключний перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця зі служби.
Так, згідно з п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Як встановлено, відповідач не заперечує того факту, що позивач має матір - інваліда ІІ групи та факту відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. 
Відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби, як чітко вбачається з оскаржуваного рішення, мотивована тим, що позивачем до рапорту не було долучено належного документа, який би підтверджував потребу матері позивача у постійному догляді відповідно до вимог пп.12 п.3 ч.12 ст. 26  Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” для звільнення з військової служби. 
Колегія суддів зазначає, що підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої  статті 26 Закону № 2232-XII  визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою, або висновок медико-соціальної експертної комісії, або ЛКК закладу охорони здоров`я. Повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок, вже не розмежовано, на відміну від попередніх редакцій статті 26 статті 26 Закону № 2232-XII.
Згідно частини 7  статті 26 Закону №2232-XII  звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Положення № 1153/2008), яке визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009  № 438/16454 і відповідно до  Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  (із змінами і доповненнями) та  Указу Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. (далі - Інструкція).
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (п. 1.1 Інструкції).
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби (абз. 13. п.14.10 Інструкції).
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до п.14.10 Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Як встановлено судом першої інстанції, вбачається з матеріалів справи, позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 за призовом під час загальної мобілізації.
Спір у даній справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
З матеріалів справи вбачається, що позивач відповідно до Положення та Інструкції звернувся з рапортом до відповідача про звільнення з військової служби. На підтвердження наявності підстав необхідності постійного догляду за матір`ю – інвалідом ІІ групи позивач надав довідку ЛКК №906 Міської лікарні №2 Рівненської міської ради, яка видана 06.09.2024, відповідно до якої мати позивача - ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.
Згідно довідки МСЕК серії 12 ААГ №907142 від 25.07.2024 матері позивача - ОСОБА_2 встановлено 2 групу інвалідності довічно.
Отже, спірним у даній справі є питання допустимості довідки ЛКК на підтвердження необхідності здійснення позивачем постійного догляду за матір`ю-інвалідом ІІ групи та можливості його звільнення із військової служби за сімейними обставинами.
У постанові від 13.06.2024 у справі №520/21316/23 Верховний Суд дослідив питання щодо того, який саме орган видає медичний висновок щодо необхідності здійснення постійного догляду і зазначив наступне.
Визначення терміну «медичний висновок» наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого  наказом Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я» від 18.09.2020 №        2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.
                    У пункті 3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженого  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.10.2020 №705, термін «медичний висновок» вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.
              У пункті 3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337, термін «медичний висновок» визначено як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.
                  Отже, медичний висновок - це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.
                    Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
                Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №     1317  (далі - Положення №        1317).
                    Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
                  Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
                  Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
                    З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).
Щодо повноважень ЛКК і медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, суд зазначив таке.
Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими  постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві», висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.
Згідно з пунктом 4 Положення № 1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:
- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.
Верховний Суд вказав, що поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. При цьому, «постійний догляд» - це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження - постійно.
Водночас, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого  наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 №        189  (у редакції  наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 №        1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я, незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1)        видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2)        здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3)        надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1)        форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №        337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2)        висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я»  затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №        080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». 
Згідно з пунктами 3, 4 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі форми первинної облікової документації №        027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», затвердженої  наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 №     110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №        661/20974.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я»  затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №    080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого №__», затвердженої  наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №661/20974.
Також повноваження ЛЛК визначені в  наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 №        667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою  наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).
Верховний Суд у постанові від 13.06.2024 у справі №520/21316/23 вказав про недосконалість та неузгодженість термінів у нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 13.06.2024 у справі №520/21316/23 зауважив, що норми  Закону №        2232-XII  мають вищу юридичну силу у застосуванні до спірних правовідносин на відміну від Постанов Кабінету Міністрів, а необхідність постійного стороннього догляду за хворим батьком може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК.
Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що довідка ЛКК, подана позивачем, відповідає встановленій формі, містить всі необхідні відомості, притаманні медичному висновку, у ній зазначено на підставі якої інформації вона видана, а отже у відповідача не було підстав ставити під сумнів документ, виданий уповноваженим органом про те, що мати позивача потребує постійного стороннього догляду.
          Відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено мотивів і підстав, чому саме довідка ЛКК не є належним документом. Наведені покликання на невідповідність її вимогам наказу Міністерства охорони здоров`я України 09.03.2021 №407 та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667 є безпідставними і не стосуються обставин даного спору, оскільки, як вже зазначено, наказом МОЗ №407 затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №    080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі» та Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №  080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі» , а наказом МОЗ  №667 – форму бланка висновку щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що така довідка є належним доказом, який підтверджує необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю позивача і документом, на підтвердження наявності у позивача підстав для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої  статті 26 Закону № 2232-XII. 
Інші доводи апелянта апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такі не зазначені у оскаржуваній відмові від 12.11.2024 №11/9787, а відтак не слугували підставою для її прийняття.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до  ст. 139 КАС України  не здійснюється.
Керуючись ст.  311, ст.  316, ст.  321, ст.  325, ст.  328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі № 460/14484/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	М. А. Пліш