П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/24801/24	
Головуючий в 1 інстанції Токмілова Л.М.
Дата і місце ухвалення 09.01.2025р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:      Бойка А.В.,
                      суддів:      Єщенка О.В.,
                                        Шевчук О.А.,
                                         
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2025 р. у справі №420/24801/24 за адміністративним позовом     ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1    про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:  
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.10.2021, в якому врахована індексація грошового забезпечення у розмірі 540,03 грн. згідно картки особового рахунку військовослужбовця за 2021 рік та щомісячна фіксована індексація 4209,21 грн., яка розрахована з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, згідно Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 року, справа №420/13261/23 та з врахуванням, що одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.10.2021, в якому врахована індексація грошового забезпечення у розмірі 540,03 грн. згідно картки особового рахунку військовослужбовця за 2021 рік та щомісячна фіксована індексація 4209,21 грн., яка розрахована з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, згідно Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 року, справа №420/13261/23 та з врахуванням, що одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2025р. позов частково задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби з урахуванням індексації грошового забезпечення, яку нараховано згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 по справі №420/13261/23; 
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби із врахуванням індексації грошового забезпечення нарахованої згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 по справі №420/13261/23.
У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скарги, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, Військова частина НОМЕР_1 зазначила, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі дійшов помилково висновку щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки згідно даних розрахунково платіжної відомості №171 від 13.10.2021р. позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки у сумі 56 152,65 грн. 
З урахуванням наведених вище доводів, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1   ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 20.06.2009 до 18.10.2021р. проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 20.07.2015р. позивач є учасником бойовий дій.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2021р. №203 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 18.10.2021р.
05 серпня 2024р. позивач звернувся до Військової частини із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та з урахуванням індексації грошового забезпечення.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, позивач звернувся до суду першої інстанції з відповідним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки Військова частина НОМЕР_1 не виплатила позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015- 2021 роки, позов є обґрунтованим та належить частковому задоволенню.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Пунктом 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ (далі Закон № 3551-ХІІ), учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п. 8 ст. 10-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон №2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Відповідно до п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Щодо права ОСОБА_1 на грошову компенсацію за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, судова колегія зазначає.
Згідно наданої представником позивача до позовної заяви розрахунково платіжної відомості №171 від 13.10.2021р., вбачається, що при звільненні позивача з військової служби  Військова частина НОМЕР_1 не виплатила ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015 - 2021 роки.
Разом з цим, Військова частина НОМЕР_1 в обґрунтування доводів апеляційної скарги   посилається на розрахункову платіжну відомсть №213 від 28.10.2021р. згідно якої у жовтні 2021р. позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015 - 2021 роки у сумі 56 152,65 грн.
З метою перевірки зазначених вище розбіжностей, апеляційним судом витребувано у Військової частини НОМЕР_1 письмові пояснення з приводу наведених вище обставин.
29 травня 2025р. на адресу апеляційної суду надійшла заява Військової частини НОМЕР_1 , в якій остання повідомила, що довідка, яка знаходиться в матеріалах справи без зазначення виплат позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки є помилковою.
Згідно картки особового рахунку, позивачу нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки за 14 календарних днів на рік в розмірі 56 152 (п`ятдесят шість тисяч сто п`ятдесят дві) гривні 65 копійок. 
У підтвердження зазначених вище обставин Військова частина НОМЕР_1 надала суду належним чином засвідчену копію довідки про суми (розмір), що належні до грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки ОСОБА_1 , як учасника бойових дій за 2015-2021 роки, копію розрахунково-платіжної відомості №171 від 13.10.2021р., копію відомості нарахування коштів №84 на картковий рахунок від 18.10.2021 року.
Проаналізувавши зміст вище перелічених документів, колегія суддів погоджується доводами апелянта, що оскільки у 18 жовтня 2021 року Військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, підстави для визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, відсутні. 
При цьому, судова колегія зазначає, що надана представником позивача до суду першої інстанції розрахунково-платіжна відомість №171 від 13.10.2021р. не містить підпису командира Військової частини НОМЕР_1 , а також не засвідчена у встановленому законом порядку, а отже суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі помилково посилався на її зміст.
З огляду на встановлені вище обставини, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо помилковості висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Також, судова колегія не вбачає доцільним надавати оцінку доводам позивача щодо похідних позовних вимог, в частині вірності обрахунку виплаченої позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, оскільки останні не є предметом спору у даній справі, а отже мають вирішуватись в іншому судовому процесі.
Відповідно до   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ст. 317 КАС України   підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам   ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду на підставі   ст. 317 КАС України   підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про   відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до   ст. 139 КАС України   відсутні.
Частиною 1   статті 257 КАС України   встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Відповідно до п.2 ч.5   ст.328 КАС України   не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Враховуючи, що дана справа віднесена до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5   ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
Керуючись ст. ст.   308,   311,   315,   317,   321,   322,   325,   328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2025 р. скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Військової частини НОМЕР_1    про зобов`язання вчинити певні дії.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5   ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.В. Бойко	
Судді	  	О.В. Єщенко   О.А. Шевчук.