ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2857/25 Справа № 243/7627/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Старовецький  В. І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 243/7627/19 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
заявник  ОСОБА_1 
заінтересова особа старший державний виконавець Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2024 року, яка постановлена суддею Воронковим Д.В. у м. Слов`янську Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 грудня 2024 року, 

УСТАНОВИВ:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування скарги зазначено, що 09 вересня 2024 року Слов`янським міскрайонним судом, на виконання постанови Верховного суду України по цивільній справі № 243/7627/19 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «КЗТС Машинінг» про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення коштів, видано виконавчий лист в частині витребування із незаконного володіння ТОВ «КЗТС Машинінг» на користь ОСОБА_1 земельних ділянок. 
30 жовтня 2024 року ОСОБА_1 отримала повідомлення старшого державного виконавця Слов`янського ВДВС у Краматорському районі Донецької області про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, яке обґрунтовано тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень (п.7 частини четвертої ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»). 
Зазначає, що державним виконавцем не враховано роз`яснення Касаційного цивільного суду України від 23 липня 2021 року щодо порядку примусового виконання судового рішення майнового і немайнового характеру, а саме, що виконання рішення передбачає вчинення державним чи приватним виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника та передачу його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення суду самим боржником. 
На підставі наведенного вище ОСОБА_1 просила суд визнати дії старшого державного виконавця незаконними, зобов`язати старшого державного виконавця вжити заходів щодо відкриття виконавчого провадження та виконання рішення суду; зобов`язати старшого державного виконавця направляти на її адресу копії документів по вчинених виконавчих діях. 
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність ухвали суду першої інстанції, порушення норм процесуального права, просить колегію суддів оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її скарги на дії старшого державного виконавця Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що судом, при винесені відповідного рішення, встановлено спосіб і порядок виконання рішення (який не містить жодних ознак дій примусового характеру, що повинен вчиняти виконавець) – витребувано із незаконного володіння ТОВ «КЗТС Машинінг» на користь ОСОБА_1 земельні ділянки та Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено заходів примусового характеру – витребування із незаконного володіння особи на користь власника. 
Зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові (пункт 116) від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 дійшла висновків, що у разі задоволення позову про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таким чином, рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону № 1404-VIII, шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні.) Крім цього, у постановах від 30 травня 2018 року та від 14 січня 2020 року у справі № 2-690/11, від 13 листопада 2019 року у справі № 314/738/15-ц, Верховний Суд дійшов висновку, що судове рішення про витребування нерухомого майна повинно виконуватись державним виконавцем в порядку пункту 3 частини першої статті 10 та статті 60 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, поняття «витребування» відповідає поняттю «вилучення та передача предметів», вказаному у пункті 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» у переліку заходів примусового виконання рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. 
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови у задоволенні скарги, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 09 вересня 2024 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області на виконання постанови Верховного суду України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по цивільній справі № 243/7627/19 видано виконавчий лист в частині витребування із незаконного володіння ТОВ «КЗТС Машинінг» на користь ОСОБА_1 земельної ділянки площею 4,5944 га з кадастровим номером 1424288200:02:000:0399; земельної ділянки площею 4,5724 га з кадастровим номером 1424288200:02:000:0400; земельної ділянки площею 4,7234 га з кадастровим номером 1424288200:02:000:0231, розташовані на території Сергіївської сільської ради.
01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до Слов`янського відділу Державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області з заявою про відкриття виконавчого провадження та пред`явила вищевказаний виконавчий лист, що видно з відповідної заяви.
30 жовтня 2024 року за № 56346 старшим державним виконавцем Слов`янського ВДВС Сіриком С.В. було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання відповідно до п.7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконання рішення не передбачає заходів примусового виконання рішень.
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції державним виконавцем було правомірно винесено повідомлення по повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.  
З висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги погоджується суд апеляційної інстанції, однак до таких висновків суд першої інстанції прийшов з помилкових мотивів враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 314/738/15-ц, провадження № 61-22576св18).
За положеннями ст. 451 ЦПК України суд має пересвідчитися у тому, чи були оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність виконавця прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця чи ні, та чи було при цьому порушене право заявника, або не було порушено.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як диспозитивність.
Вказані правові норми, з одного боку, покладають на державного виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а з іншого боку - наділяють державного виконавця певними дискреційними повноваженнями щодо самостійного визначення видів і обсягу виконавчих та інших процесуальних дій, а також строків їх вчинення.
Суд при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим законом, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями, тобто, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Завдання цивільного судочинства при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Проте, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У частинах 1, 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону. Забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця, приватного виконавця з примусового виконання рішень.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» суд не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою ДВС.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, з урахуванням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Звертаючись до суду зі скаргою ОСОБА_1 просила визнати дії старшого державного виконавця Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції незаконними, зобов`язати старшого державного виконавця Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо відкриття провадження, вжити передбачених законодавством засобів та направляти копії документів про вчинення виконавчих дій на адресу скаржника.
Разом з тим, зі змісту, як скарги поданої до суду першої інстанції, так і апеляційної скарги, вбачається, що ОСОБА_1 не погоджується з винесеним старшим державним виконавцем Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сіриком С.В. 30 жовтня 2024 року повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа № 8/243/3/2023 виданого 09 вересня 2024 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області.
За змістом ч. 3 ст. 74 Закону рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Цей начальник при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам Закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), ухвалені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Однак можливість оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця в порядку, визначеному ч. 3 ст. 74 Закону, не позбавляє стягувача можливості захистити свої порушені права та інтереси шляхом звернення з відповідною скаргою до суду, що передбачено ч. 1 ст. 74 цього Закону та ч. 1 ст. 447 ЦПК України. Такий захист має бути ефективним, зокрема доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд.
В цій ситуації ефективним засобом, здатним відновити право стягувача на примусове виконання остаточного судового рішення, є скасування постанови, оскільки після її скасування виконавче провадження в силу ч. 1 ст. 41 Закону підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення, за наявності підстав для його виконання.
Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд приходить до висновку, що розгляд судом першої інстанції у цій справі вимог по суті про визнати дії старшого державного виконавця Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції незаконними, зобов`язати старшого державного виконавця Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо відкриття провадження, вжити передбачених законодавством засобів та направляти копії документів про вчинення виконавчих дій на адресу скаржника не відповідає зазначеним критеріям, оскільки повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання перешкоджає ОСОБА_1 реалізувати свої права на виконання остаточного судового рішення, після розгляду судом скарги залишається чинним.
Разом з цим колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що висновок суду першої інстанції про те, що державним виконавцем було правомірно винесено повідомлення по повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є помилковим, з огляду на таке.
Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 16 ЦК.
Таким чином, виконання судового рішення про витребування земельної ділянки повинно виконуватись державним виконавцем в порядку пункту 3 частини першої статті 10 та статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на час виникнення правовідносин), а тому повернення виконавчого листа на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 вказаного Закону у даному випадку суперечить вищенаведеним нормам права.
В даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вийти за межі заявлених вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет поданої скарги, враховуючи також відсутність виконавчого провадження за рішенням.
Зважаючи на обсяг заявлених скаржником вимог та враховуючи принцип диспозитивності при вирішенні даної скарги, колегія апеляційного суду дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги частково, ухвалу суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні скарги, виклавши мотиви у редакції цієї постанови.
Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 грудня 2024 року змінити,виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині ухвалу суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року. 

Головуючий: 

Судді: