ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/565/25 Справа № 932/5464/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Овчиннікова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В., 
секретар Піменова М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мироняк Тетяни Сергіївни на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про усиновлення дитини, заінтересовані особи ОСОБА_3 , Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради (суддя першої інстанції Овчиннікова О.С.),

В С Т А Н О В И В:

       У червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою усиновлення дитини, заінтересовані особи ОСОБА_3 , Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, в якій просив суд дозволити усиновити ним дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внести зміни до актового запису цивільного стану про народження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складений Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції за №1385 від 29 жовтня 2013 року, в якому змінити прізвище дитини з " ІНФОРМАЦІЯ_4 " на " ІНФОРМАЦІЯ_4 ", по батькові змінити з " ІНФОРМАЦІЯ_4 " на " ІНФОРМАЦІЯ_4 " за записати його батьком дитини, в графі "відомості про батька" вказати: "батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України".
       Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року заяву ОСОБА_2 про усиновлення дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про усиновлення дитини - задоволено.
Оголошено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Вороніж, громадянина України, усиновлювачем дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Київ.
Прізвище дитини із « ІНФОРМАЦІЯ_4 » змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_4 », по батькові дитини із « ІНФОРМАЦІЯ_4 » змінити на « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».
Ім`я дитини, дату народження та місце народження дитини залишено без змін.
Записано усиновлювача батьком дитини: в графі «Батько» - ОСОБА_2 , громадянин України.
Внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 № 1385, складеного Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 29 жовтня 2013 року, вказавши в графі «Прізвище» - « ІНФОРМАЦІЯ_4 », «По батькові» - « ІНФОРМАЦІЯ_4 », а в графі «Батько» - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , який не є учасником справи та подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням судом норм матеріального права.
       Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 нотаріальної згоди на усиновлення своєї доньки ОСОБА_4 не надавав, а напроти ним було подано у вересні 2022 року позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.
       Також наголошує на тому, що батьківські права ОСОБА_1 рідного батька дитини є природніми та мають пріоритет над правами ОСОБА_2 .
       Представник ОСОБА_1 - Мироняк Т.С. просила рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про усиновлення дитини відмовити.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду від 21 вересня 2023 року залишити без змін, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , який не є учасником справи, адвоката Мироняк Т.С. залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її вимог.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мироняк Тетяни Сергіївни - задоволено.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_2 про усиновлення дитини, заінтересовані особи ОСОБА_3 , Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради - скасовано.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про усиновлення дитини, заінтересовані особи ОСОБА_3 , Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради - відмовлено.
На вказану постанову апеляційного суду ОСОБА_2 , подав касаційну скаргу.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року скасовано справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
9 серпня 2024 року цивільна справа №932/5464/23 надійшла до Дніпровського апеляційного суду (м. Дніпро).
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник Мироняк Т.С. доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
ОСОБА_2 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.
       Представник Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради відділу опіки та піклування управління - служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради Івчик В.А.
Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 липня 2013 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_10 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 58. Прізвище дружини після реєстрації ОСОБА_2
Відповідно до свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 
від 29 жовтня 2013 року, актовий запис № 1385, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказані: батько - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_3 .
Звернувшись до суду із заявою про усиновлення дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 зазначив, що дитина є донькою його дружини ОСОБА_3 від першого шлюбу. Дитину ОСОБА_11 він вважає своєю донькою, був присутній під час її народження в якості батька, з самого народження проживали разом однією сім`єю, з того часу вона називала його татом. Дитина сприймає саме його як рідного батька, він займається вихованням дитини, матеріально її забезпечує, дружина не заперечує проти усиновлення. Біологічний батько - ОСОБА_1 рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 січня 2023 року позбавлений батьківських прав, рішення суду набрало законної сили 11 квітня 2023 року (т.1 а.с.1-3).
ОСОБА_3 надала суду нотаріально посвідчену заяву (згоду) на усиновлення гр. ОСОБА_2 , з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, своєї малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в заяві просила змінити прізвище дитини з " ІНФОРМАЦІЯ_4 " на " ІНФОРМАЦІЯ_4 ", по батькові з " ІНФОРМАЦІЯ_4 " на " ІНФОРМАЦІЯ_4 " (а.с.31).
Згідно висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, усиновлення дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , буде доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини (т.1 а.с.4-6).
Згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2023 року у справі №202/3248/22, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року, ОСОБА_1 , позбавлений батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 .
Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №202/3248/22 касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_12 , задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено. Попереджено ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покладено на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням ним батьківських обов`язків стосовно дитини.
Задовольняючи вимоги заяви ОСОБА_2 , суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість належними доказами у справі.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.
Призначенням концепції найкращих інтересів дитини є забезпечення ефективної реалізації всіх прав, проголошених у цій Конвенції, усебічний розвиток дитини, оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей.
Принцип найкращих інтересів поширюється на всі дії, які стосуються дітей, і вимагає прийняття активних заходів для захисту їх прав і сприяння їхньому зростанню і благополуччю, а також заходів, спрямованих на надання підтримки і допомоги батькам і іншим особам, які мають обов`язок забезпечити права дітей.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити.
Статтею 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованої Законом України від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, передбачено, що компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини.  У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того,   що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами.
Статтею 207 СК України передбачено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Відповідно до положень частин першої, другої, четвертої статті 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема:  1) стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини;  2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; 3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; 4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; 5) особу дитини та стан її здоров`я; 6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити.
При дотриманні всіх умов, встановлених СК України, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини.
Суд, постановляючи рішення про усиновлення повнолітньої особи, враховує мотиви, на підставі яких особи бажають усиновлення, можливість їхнього спільного проживання, їхній сімейний стан та стан здоров`я, а також інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом статті 217 СК України у випадках, коли дитина, стосовно якої розглядається питання про усиновлення, має батьків, обов`язковою умовою його позитивного вирішення є їхня вільна та безумовна згода.
Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом (частина п`ята статті 217 СК України).
Статтею 218 СК України визначено, що для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками.
Водночас стаття 219 СК України передбачає випадки, за яких згода батьків на усиновлення дитини не є необхідною. Зокрема, усиновлення дитини провадиться без згоди батьків, якщо вони  позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка усиновлюється (пункт 4 частини першої статті 219 СК України).  Усиновлення дитини може бути проведено без згоди повнолітніх батьків, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її (частина друга статті 219 СК України).
Статтею 5 Європейської конвенції про усиновлення передбачено, що рішення про усиновлення не приймається, якщо не надано принаймні таких згод, які не відкликані:  a) згоди матері й батька; або в разі відсутності й батька, й матері, які могли б надати згоду, згоди будь-якої особи чи установи, які вповноважені надати таку згоду замість них;  b) згоди дитини, яка відповідно до закону вважається такою, що має достатній рівень розуміння; дитину вважають такою, що має достатній рівень розуміння, після досягнення віку, який визначено законом та який не повинен перевищувати 14 років;  c) згоди другого з подружжя чи зареєстрованого партнера усиновлювача.
Особам, згода на усиновлення яких вимагається, повинні бути надані консультації, які можуть бути необхідними, і належним чином повідомлено про наслідки їхньої згоди, зокрема чи призведе усиновлення дитини до припинення правових відносин між дитиною та сім`єю її походження. Згоду повинно бути надано вільно в установленій правовій формі й висловлено чи засвідчено письмово.
Компетентний орган повинен вимагати згоди будь-якої особи чи органу, зазначених у пункті 1, або відхиляти відмову в наданні такої згоди, окрім з виключних підстав, визначених законом. Однак згоди дитини, яка страждає від розладів, що перешкоджають висловленню дійсної згоди, можна не вимагати.
Частиною четвертою статті 5 Європейської конвенції про усиновлення визначено, що якщо батько чи мати позбавлені батьківських прав стосовно дитини або принаймні права давати згоду на усиновлення, закон може передбачати, що одержання його чи її згоди не є обов`язковим.
Отже, з урахуванням частини другої статті 219 СК України, без згоди повнолітніх батьків усиновлення дитини може бути проведено, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не виявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її.
Факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (висновками, актами, довідками, листами тощо), а також показаннями свідків. Окремого рішення суду на підтвердження цього факту не потрібно. Водночас суди повинні враховувати, що у випадках, коли батьки не беруть участі у вихованні своєї дитини з поважних причин (через хворобу, перебування в тривалому відрядженні тощо), її усиновлення без їхньої згоди є неприпустимим.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду   від 20 червня 2018 року у справі № 489/2464/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 645/4366/17.
Матеріалами справи встановлено, що при зверненні до суду із заявою про усиновлення малолітньої ОСОБА_4 її вітчим, з яким вона з народження проживає однією сім`єю та який приймає участь у її вихованні і матеріальному утриманні, ОСОБА_2 посилався на те, що його дружина - матір малолітньої дитини, надала свою письмову згоду на усиновлення ним її дитини, а біологічний батько дитини був позбавлений батьківських прав на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2023 року у справі №202/3248/22, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року.
Колегія суддів зауважує, що держава регулює сімейні відносини з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. А усиновлення дитини провадиться у її найкращих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Апеляційний суд вважає, що позбавлення батьківських прав щодо дитини, яка усиновлюється, є лише однією з можливих підстав для усиновлення дитини без згоди її батьків. Суд апеляційної інстанції оцінює обставин здійснення батьківської турботи та піклування, стабільних та гармонійних умов її життя дитини, сімейних зв`язків, не навів оцінки балансу конкуруючих прав учасників справи та забезпечення як найкращих інтересів дитини.
В контексті доводів ОСОБА_1 щодо відсутності такої підстави для подання заяви про усиновлення, передбаченої частиною другою статті 219 СК України, колегія суддів зауважує наступне.
Необхідність врахування у кожному конкретному спорі інтересів дітей вимагає ретельного аналізу всієї сімейної ситуації. Такий аналіз може потребувати оцінки відповідних спеціалістів, служб у справах дітей. У цій сфері слід відмовитися від обмежувального або формального підходу.
22 січня 2025 року у судовому засіданні апеляційного суду за присутністю представника адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування було з`ясовано думку неповнолітньої ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо її усиновлення, заявником ОСОБА_2 
ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 у судовому засіданні зазначила, що своїм батьком вважає ОСОБА_2 , з яким вона живе з народження однією сім`ю та він добре ставиться до неї, ще у неї є сестра - донька ОСОБА_2 .
Також ОСОБА_13 вказала, що свого біологічного батька не знає з народження, не бачила, тільки певний час було його прізвище та по-батькові, ніяких стосунків з ним підтримувати не хоче. 
ОСОБА_2 до матеріалів справи було долучено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ВП НОМЕР_2 згідно виконавчого листа 200/1549/13-ц Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_14 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якого вбачається, що розмір заборгованості по сплаті аліментів за період 11/2013 року по 15 січня 2025 року становить 383545,48 грн. (т.2 а.с 171-172), тобто, апелянт, протягом 12 років не сплачує аліменти.
Судом також встановлено, що саме заявник ОСОБА_2 з народження дитини ОСОБА_4 виконує обов`язки батька та фактично взяв на себе обов`язок, щодо її виховання із матеріальним забезпечення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58),від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (зазначений правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102),від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору (схожий за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).
Взаємне задоволення товариством один одного між батьками та дитиною є фундаментальним елементом сімейного життя, а внутрішні заходи, що перешкоджають такому задоволенню, становлять втручання у право, захищене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ зокрема, «Йогансен проти Норвегії» від 7 серпня 1996 року, «P., C. and S. Проти Сполученого Королівства» від 11 листопада 2001 року, заява № 56547/00, «Странд Лоббен та інші проти Норвегії від 10 вересня 2019 року, заява № 37283/13). Будь-яке таке втручання є порушенням цієї статті, якщо воно не відбувається відповідно до закону, не переслідує мету або цілі, які є законними відповідно до пункту 2 і може розглядатися як необхідне в демократичному суспільстві.
Необхідність втручання у право передбачає співмірність з метою з урахуванням справедливого балансу між конкуруючими правами. При встановленні вказаного балансу особливу оцінку необхідно надавати інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків.
Такі заходи як позбавлення батьківських прав і обов`язків та дозвіл на усиновлення, внаслідок чого юридичні зв`язки батька з дитиною остаточно розриваються, мають застосовуватися за виняткових обставинах і можуть бути виправдані, якщо вони були мотивовані найкращими інтересами дитини (рішення ЄСПЛ «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» від 10 вересня 2019 року, заява № 37283/13, п. 209)
Колегія суддів вважає, що саме суд зобов`язаний з`ясувати наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема: чи дали батьки дитини згоду на це (якщо вона необхідна); чи може заявник бути усиновлювачем; чи є дитина відповідно до законодавства суб`єктом усиновлення і чи виконано вимоги частини першої, другої та третьої статті 218 СК України щодо наявності згоди дитини; чи відповідають висновок органу опіки та піклування і дозвіл на усиновлення уповноваженого органу виконавчої влади необхідним вимогам (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (із подальшими змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Оскільки підставою заяви про усиновлення дитини є фактичні обставини, що наведені в заяві, то не зазначення заявниками конкретної правової норми на обґрунтування заяви не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні заяви.
Згідно ч. 5 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» правила проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та припинення їхньої дії затверджуються Міністерством юстиції України.
Відповідно до п. 2.1.3 правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є:
2.13.1 рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.
2.16.3. На підставі рішення суду про скасування або визнання усиновлення недійсним уносяться виправлення в актовий запис про народження усиновленої дитини та поновлюються відомості, записані до усиновлення, про що має бути зазначено в рішенні суду.
2.16.5. Відомості про усиновлення, скасування усиновлення, визнання усиновлення недійсним, позбавлення та поновлення батьківських прав вносяться до паперового носія актового запису цивільного стану та Державного реєстру актів цивільного стану в день надходження відповідного рішення суду до відділу державної реєстрації актів цивільного стану або в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами восьмим, дев`ятим пункту 1.5 розділу I.
4.3. Анулювання поновлених або повторно складених актових записів цивільного стану проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану в разі виявлення первинного актового запису і за відсутності спору між заінтересованими особами.
У судовому засіданні, апеляційним судом було встановлено що ОСОБА_1 на підстави постанови Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №202/3248/22, якою було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, вніс зміни до актового запису про народження дитини та записаним батьком відносно неповнолітньої.
Сам ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що вважає себе батьком неповнолітньої доньки ОСОБА_15 та хоче приймати участь у її вихованні але його колишня дружина ОСОБА_3 разом із її чоловіком ОСОБА_2 перешкоджають йому у цьому праві.
Апеляційний суд проаналізувавши обставини справи, наявні в ній докази, пояснення неповнолітньої ОСОБА_13 , її ставлення до ОСОБА_2 , як до рідного батька та заперечуючи щодо бажання у спілкуванні з біологічним батьком, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши ті обставини, що задоволення заяви ОСОБА_2 , буде відповідати, інтересам малолітньої дитини на належну батьківську турботу та виховання, стабільні та гармонійні умови життя, конкуруючим права учасників справи, встановив обставин, які підлягають урахуванню при вирішенні питання про усиновлення, зокрема мотивів, на підставі яких заявник бажає усиновити дитину,  тривалості й сталості емоційних зв`язків дитини з учасниками справи, дійшов передчасного висновку про задоволення заяви про усиновлення, враховуючи той факт, що на даний час існує актовий запис про народження дитини, в якому батьком вказано ОСОБА_1 , тоді як Законом не передбачено наявність в актовому записі двох батьків.
Судом першої інстанції справа розглядалась в окремому провадженні без участі ОСОБА_1 та питань про виключення відомостей про нього, як батька неповнолітньої ОСОБА_13 з єдиного державного реєстру актів цивільного стану не порушувалось, за таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із відмовою у задоволенні заяви ОСОБА_2 про усиновлення дитини.
       Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року підлягає скасуванню із ухвалення нового, про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про усиновлення дитини.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мироняк Тетяни Сергіївни задовольнити частково.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про усиновлення дитини, заінтересовані особи ОСОБА_3 , Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                                О.В. Халаджи
                                                                               
                                                                               О.В. Агєєв                                                                        
Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                О.В. Халаджи