УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 759/13185/19
провадження № 61-2996ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Отрощенко Юлією Миколаївною, на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:               
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на майно, що належать ОСОБА_2 , та/або ОСОБА_1 у межах ціни позову 15 591 302,17 грн, а саме на: - нежитлове приміщення № 242 в будинку АДРЕСА_1 ; - будинок АДРЕСА_2 ; - квартиру АДРЕСА_3 ; - автомобіль марки «BMW 525D», 2015 року випуску, до винесення судом рішення по справі та набуття його чинності.
Суд в резолютивній частині ухвали зазначив відомості про боржників, що ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.
28 червня 2024 року представник позивача звернулася до суду з клопотанням про роз`яснення резолютивної частини ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року в частині того, яким чином необхідно застосовувати норми чинного законодавства для виконання вимог судового рішення шляхом їх тлумачення.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, у задоволенні клопотання про роз`яснення ухвали суду від 17 червня 2024 року відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що ухвала суду про забезпечення позову є зрозумілою,резолютивна частина вказаної ухвали не припускає кілька варіантів тлумачення, тому роз`яснення не потребує. 
05 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про роз`яснення резолютивної частини ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року (шляхом її зміни із зазначенням відомостей про стягувача та боржників).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди проігнорували наведені заявником доводи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для роз`яснення ухвали, оскільки вона складена з порушенням статті 431 ЦПК України і в такій формі є неможливим виконання ухвали. Підтвердженням цього є той факт, що ухвалу було повернуто виконавцем без прийняття до виконання, у зв`язку з тим, що вона не відповідає вимогам передбаченим пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження». Відмовляючи в наданні роз`яснення, суди позбавили заявника права на доступ до суду та ефективного судового захисту порушених прав.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
За заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення (частини перша статті 271 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Роз`яснення судового рішення - це засіб виправлення недоліків судового документа, який полягає в усуненні неясності судового акта. Тобто, мова йде про викладення судового рішення у більш ясній і зрозумілій формі. Необхідність такого роз`яснення випливає з обставин неоднозначного розуміння рішення суду з метою його виконання. Роз`яснюючи судове рішення, суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до суті рішення та не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушується питання про зміну рішення, або про внесення до нього нових відомостей, або про роз`яснення мотивів прийняття рішення, або фактично про встановлення чи зміну способу та порядку його виконання, суд відмовляє у роз`ясненні рішення (див. ухвали Великої Палати Верховного Суду від 09 липня 2018 року у справі № 911/2050/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 911/2050/16, від 14 травня 2019 року у справі № 904/2529/18, від 14 травня 2019 року у справі № 904/2526/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 372/51/16-ц).
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20) вказано, що «необхідність роз`яснення судового рішення може бути зумовлена його нечіткістю в резолютивній частині, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, або які будуть здійснювати його виконання. Тобто це стосується випадків, коли рішення містить положення, які викликають суперечки щодо його розуміння та під час його виконання. Отже, в ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суті рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Водночас суд, роз`яснюючи рішення, не вносить зміни в існуюче рішення».
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року). 
Відповідно до статті 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. 
Перелік вимог до виконавчого документа визначено в частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а в частині четвертій цієї статті перелік підстав, за яких виконавчий документ повертається без прийняття до виконання, зокрема якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею. 
Слід зазначити, що наведені вимоги Закону України «Про виконавче провадження» спрямовані на забезпечення ефективного та своєчасного примусового виконання рішення суду, а тому сама лише відсутність у виконавчому документі окремих відомостей, за наявності у виконавця безперешкодної можливості їх отримати (з`ясувати), не є підставою для повернення виконавчих документів без прийняття до виконання (див. схожі висновки, зокрема у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 219/7439/14-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 175/3554/14-ц).
У частині четвертій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» також визначено, що у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.
Порядок виправлення описок у судовому рішенні визначений у статті 269ЦПК України, що може бути вирішене судом з власної ініціативи або за заявою учасників справи.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 757/33742/19 вказано, що «суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки (частина перша статті 269 ЦПК України). У справі, що переглядається: … апеляційний суд, при задоволенні заяви ОСОБА_1 про приведення виконавчого документа відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», зробив обґрунтований висновок, що постанова про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом».
Отже, у разі невідповідності ухвали суду про забезпечення позову встановленим законом вимогам до виконавчого документа, позивач має право звернутися до суду щодо приведення її у відповідність із зазначеними вимогами в порядку, передбаченому статтею 269ЦПК України.
Суди встановили, що 21 червня 2024 року старшим державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Пономаренко А. С. позивачу було повернуто виконавчий документ (оскаржену ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2024 року) без прийняття до виконання, у зв`язку з тим, що він не відповідає вимогам, передбаченим пунктом 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження». 
За таких обставин позивач мав би звернутись до суду в порядку, передбаченому статтею 269 ЦПК України,для вирішення питання виправлення описок у вказаній ухвалі про забезпечення позову, або оскаржити відповідну дію виконавця, залежно від наявних для того підстав.
Тому, встановивши, що підстави для роз`яснення ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року відсутні, суди правильно залишили без задоволення заяву позивача про її роз`яснення.
Касаційна скарга не містить мотивів про наявність у судів підстав та можливості з власної ініціативи вирішити питання виправлення описок у вказаній ухвалі про забезпечення позову з метою приведення у відповідність встановленим законом вимогам до виконавчого документа при розгляді заяви позивача про її роз`яснення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четвертої статті 394 ЦПК України).
Керуючись статтями 17, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року у справі № 759/13185/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     Є. В. Краснощоков
 
Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко