ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6123/25 Справа № 754/16591/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.
розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Юніт Капітал” на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Юніт Капітал” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року ТОВ “Юніт Капітал” звернулося до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ “Юніт Капітал” посилалися на те, що 30 грудня 2021 року між ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №828090693 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, на підставі якого відповідач отримала кредит в розмірі 29900 грн. строком на 140 днів, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти надані у кредит та сплатити проценти за користування кредитом. 28 листопада 2018 року між ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” та ТОВ “Таліон Плюс” було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого відбулось відступлення прав вимоги, які зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. 28 листопада 2019 року, 31 грудня 2020 року та 31 грудня 2021 року між ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” та ТОВ “Таліон Плюс” були укладені додаткові угоди №19, №26 та №27, №31, №32 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №177 від 17 травня 2022 року до Договору факторингу №№28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ “Таліон Плюс” отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 17 683 грн. 91 коп. 23 лютого 2024 року між ТОВ “Таліон Плюс” та ТОВ “ФК “Онлайн Фінанс” було укладено договір факторингу №23/0224-01, відповідно до умов якого було відступлено право вимоги за кредитним договором №828090693 від 30 грудня 2021 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги №1 від 23 лютого 2024 року. В подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ “ФК “Онлайн Фінанс” на підставі договору факторингу №28/10/24-У від 28 жовтня 2024 року було відступлено на користь ТОВ “Юніт Капітал”. Відповідно до реєстру боржників договору факторингу №28/10/24-У від 28 жовтня 2024 року до позивача перейшло право вимоги до відповідача в розмірі 17 729 грн. 49 коп., з яких: 17 531 грн. 09 коп. – заборгованість за кредитом, 198 грн. 40 коп. – заборгованість за відсотками. На підставі викладеного ТОВ “Юніт Капітал” просили суд стягнути з відповідача заборгованість за  кредитним договором №828090693 від 30 грудня 2021 року, у розмірі 17729 грн. 49 коп., з яких: 17 531 грн. 09 коп. – заборгованість за кредитом, 198 грн. 40 коп. – заборгованість за відсотками, та понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року справу за позовом ТОВ “Юніт Капітал” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська (а.с.92, 93). 
Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ “Юніт Капітал” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В апеляційній скарзі ТОВ “Юніт Капітал” просить заочне рішення суду від 13 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ “Юніт Капітал” в повному обсязі, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, неправильним дослідженням та оцінки доказів, порушення судом норм матеріального права. 
Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до увагу ціну позову у розмірі 17729 грн. 49 коп., розгляд справи здійснено в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
У ч.ч.1,3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, які, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Відповідно до ч.ч.1,3,4,7 ст.11 Закону України “Про електронну комерцію” пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст.11 Закону України “Про електронну комерцію”).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 вказаного закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
При укладанні кредитного договору сторони погодили, що відповідно до цього договору до складу плати за кредитом (сукупної вартості кредиту) входять фіксована процентна ставка за користування кредитом, комісія за надання кредиту та щомісячна плата за кредитом. Плата за кредитом нараховується з моменту надання кредиту. Щомісячна плата за кредитом входить до складу щомісячного платежу відповідно до графіку платежів (додаток до договору).
При цьому у кредитному договорі та додатку до нього (графік платежів) всі складові загальної суми щомісячного платежу визначені у твердій сумі, та апелянтом підписано графік платежів.
Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
За ст.ст.525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
За ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.6 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України “Про електронні документи та електронний документообіг”; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України “Про електронну комерцію”.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі “логін-пароль”, або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України “Про електронні документи та електронний документообіг”.
Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями ст.ст.1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
       Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
       Тобто із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
       Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
       Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
       У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
       В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).
У справі встановлено, 30 грудня 2021 року між ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №828090693 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, на підставі якого відповідач отримала кредит в розмірі 29900 грн. строком на 140 днів, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти надані у кредит та сплатити проценти за користування кредитом (а.с.12-16).
       На виконання зазначеного договору ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” перерахувало на банківську карту  ОСОБА_1  № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 29900 грн., що платіжним дорученням (а.с.35).
       28 листопада 2018 року між ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” та ТОВ “Таліон Плюс” було укладено договір факторингу №28/1118-01, згідно п.2.1 якого було передбачено, що Клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с.38-41).
       Згідно термінів, наведених в розділі І зазначеного вище договору:
-кредитний договір – кредитний договір, укладений між Клієнтом та Боржником, права вимоги за яким відступаються;
-право вимоги – означає всі права Клієнта та кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до Боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому;
-реєстр прав вимоги – означає перелік прав вимог до боржників, що відступається за цим Договором.
       Строк дії вказаного договору згідно п.8.2 було встановлено до 28 листопада 2019 року.
       В подальшому додатковими угодами №19 від 28 листопада 2019 року, №26 від 31 грудня 2020 року та №27 від 31 грудня 2021 року, №31 від 31 грудня 2022 року, №32 від 31 грудня 2023 року вносились зміни до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 31 грудня 2024 року (а.с.44-57).
       Позивач зазначив, що первісне відступлення прав вимоги за кредитним договором №828090693  від 30 грудня 2021 року, відбулось від ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” на користь ТОВ “Таліон Плюс” на підставі зазначеного вище договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, підтвердженням чого є витяг з реєстру прав вимоги №177 від 17 травня 2022 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (а.с.58).
23 лютого 2024 року між ТОВ “Таліон Плюс” та ТОВ “ФК “Онлайн Фінанс” було укладено договір факторингу №23/0224-01, відповідно до умов якого було відступлено право вимоги за кредитним договором №828090693 від 30 грудня 2021 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги №1 від 23 лютого 2024 року (а.с.60-66). 
В подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ “ФК “Онлайн Фінанс” на підставі договору факторингу №28/10/24-У від 28 жовтня 2024 року було відступлено на користь ТОВ “Юніт Капітал” (а.с.67-70). 
Відповідно до реєстру боржників договору факторингу №28/10/24-У від 28 жовтня 2024 року до позивача перейшло право вимоги до відповідача в розмірі 17729 грн. 49 коп., з яких: 17 531 грн. 09 коп. – заборгованість за кредитом, 198 грн. 40 коп. – заборгованість за відсотками (а.с.72, 73).
       Колегія суддів зазначає, договір факторингу №28/1118-01, за яким згідно доводів позовної заяви відбулось первісне відступлення права вимоги за кредитним договором №828090693 від 30 грудня 2021 року, було укладено між ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” та ТОВ “Таліон Плюс” 28 листопада 2018 року, тобто за три роки до укладення кредитного договору від 30 грудня 2021 року між ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” та відповідачем  ОСОБА_1 .
       Вказане свідчить про те, що предметом останнього на момент його укладення не могло бути право будь-якої вимоги за взагалі неіснуючим на той час кредитним договором №828090693 від 30 грудня 2021 року, що в свою чергу виключає відступлення та набуття відповідного права вимоги за кредитним договором №828090693 від 30 грудня 2021 року, як ТОВ “Таліон Плюс” згідно договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, так і в подальшому ТОВ “ФК “Онлайн Фінанс” згідно договір факторингу №23/0224-01 від 23 лютого 2024 року та ТОВ “Юніт Капітал” згідно договору факторингу №28/10/24-У від 28 жовтня 2024 року.
       Судом обґрунтовано враховано, що згідно п.4.1 договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року визначено, що право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання Сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги Сторони засвідчують передачу права вимоги до Боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром права вимоги.
       Позивачем зазначено, що відступлення права за кредитним договором №828090693  від 30 грудня 2021 року від ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” на користь ТОВ “Таліон Плюс” згідно договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, підтверджується витягом з реєстру прав вимоги №177 від 17 травня 2022 року.
       Вказані обставини також додатково виключають той факт, що станом на момент укладення договору факторингу №23/0224-01 від 23 лютого 2024 року, укладеного між ТОВ “Таліон Плюс” та ТОВ “ФК “Онлайн Фінанс”, ТОВ “Таліон Плюс” набуло право вимоги за кредитним договором №828090693 від 30 грудня 2021 року.
       У справі, що переглядається, позивачем зазначено, що право вимоги до відповідача  ОСОБА_1 переходило тричі: від первісного кредитора ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” до ТОВ “Таліон Плюс”, від ТОВ “Таліон Плюс” до ТОВ “ФК “Онлайн Фінанс” та від ТОВ “ФК “Онлайн Фінанс” до ТОВ “Юніт Капітал”.
       На момент укладення Договору про відступлення права вимоги від 28 листопада 2018 року боргові зобов`язання  ОСОБА_1  за договором №828090693  від 30 грудня 2021 року взагалі ще не існували, а відтак і не могли відступатися права кредитора за цим договором. 
       Оскільки на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником  ОСОБА_1 , тому у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ “Таліон Плюс” на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року.
       Крім того, на час укладення такого Договору сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином.
       На підтвердження передання первісним кредитором ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” проміжному кредитору ТОВ “Таліон Плюс” права вимоги до відповідача за Кредитним договором позивач надав Витяг з реєстру прав вимоги №177 від 17 травня 2022 року, укладений між ТОВ “Таліон Плюс” та ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” на виконання Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року.
       Водночас, пунктом 4.1 Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку. Вказаною формою реєстру прав вимог (а.с.28 зворот) передбачено, що згідно пункту 1 на умовах Договору клієнт відступає фактору наступні права вимоги до наступних боржників (відповідні права вимоги мають бути вказані у таблиці, що містить такі стовпці: №, ПІБ Боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер та дата кредитного договору, заборгованість по основному боргу (тіло кредитну) (грн.), заборгованість по відсотках (грн.), Загальна заборгованість (грн.), сума фінансування (грн.).
       Пунктом 5 вказаної форми передбачено, що даний Реєстр прав вимоги набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, вказаної на його початку та є невід`ємною частиною договору.
       Проте такого Реєстру прав вимоги, оформленого відповідного до вказаного додатку, зокрема, підписаного сторонами договору факторингу, позивачем не надано, а наданий витяг №177 від 17 травня 2022 року не містить підписів уповноважених осіб та печаток клієнта та фактора, а сформований і підписаний лише представником однієї сторони договору - директором ТОВ “Таліон Плюс” та не відповідає вимогам, встановленим договором факторингу щодо форми реєстру прав вимоги, отже не підтверджує переходу права вимоги за Кредитним договором, укладеним з відповідачем, від ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” до ТОВ “Таліон Плюс”.
       Таким чином, між ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” та ТОВ “Таліон Плюс” на час укладення Договору відступлення прав вимоги 28 листопада 2018 року не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору.
       Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за Договором про відступлення права вимоги № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, як і за іншими договорами факторингу.
       При цьому розділом 3 Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року визначено «Фінансування та порядок розрахунків». Зокрема, пунктом 3.1.1 передбачено, що фінансування - належна до сплати клієнту сума грошових коштів встановлюється в кожному Реєстрі прав вимог окремо. Розмір фінансування сторони погоджують шляхом укладання Додаткової угоди. Згідно п.3.1.2 фінансування - належна до сплати Клієнту сума грошових коштів, яка вказана у відповідному реєстрі прав вимог, сплачується фактором одним платежем протягом п`яти банківських днів з моменту підписання сторонами такого реєстру прав вимог, якщо інші умови сторони не погодили шляхом укладання додаткової угоди. А пунктом 3.1.3 передбачено, що фінансування сплачується фактором на банківський рахунок клієнта, зазначений у 13 розділі цього Договору. Сума фінансування вважається отриманою після її зарахування на рахунок клієнта. Аналогічні положення передбачено також у договорі факторингу №23/0224-01 від 23 лютого 2024 року, укладеному між ТОВ “Таліон Плюс” та ТОВ “ФК “Онлайн Фінанс”.
       Враховуючи, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за Кредитним договором на першому етапі - від первісного кредитора ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” до ТОВ “Таліон Плюс”, наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора - ТОВ “Таліон Плюс”.
       Згідно сталої практики Верховного Суду доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. 
       Однак позивачем не надано Реєстру прав вимоги, оформленого та підписаного відповідно до договору факторингу, а також доказів на підтвердження оплати за договором факторингу.
       Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було набуто у передбачений законом спосіб право вимоги за кредитним договором №828090693 від 30 грудня 2021 року, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за цим договором з відповідача  ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог у повному обсязі є необґрунтованими належними та допустимими доказами.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Юніт Капітал”— залишити без задоволення.
Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 09 червня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

       Судді М.О.Макаров

О.В. Свистунова