Справа № 303/9982/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       04 березня 2025 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.,
суддів : Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023 року у складі судді Кость В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» визнання правовідношення припиненим та зобов`язання припинити обтяження на майно,-
встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання правовідношення припиненим та зобов`язання припинити обтяження на майно.
Позов мотивовано тим, що зобов`язання за Кредитним договором виконані позичальником в повному обсязі, що підтверджується листом банку від 06.07.2023, наданою органом поліції випискою про рух коштів по кредитній лінії №63, а також квитанціями, які свідчать про погашення заборгованості на суму 178312,38 грн. 
За доводами представника позивача неузгодженість між його довірителем та банківською установою щодо питання погашення кредитної заборгованості за вищевказаним правочином виникла внаслідок протиправних дій працівниці банку ОСОБА_2 , яка є підозрюваною у кримінальному провадженні щодо вчинення злочину, передбаченого частиною четвертою ст. 190 Кримінального кодексу України. Матеріали стосовно вказаної особи передано до Генеральної прокуратури Угорщини для продовження розслідування, після її зникнення з території України. 
На підставі інформації про вказане кримінальне провадження, банк відмовляється знімати заборону з майна, не дивлячись на той факт, що позивач повністю виконав свої кредитні зобов`язання, і відповідач до нього претензій не має, свідченням чого є відсутність судових проваджень, які б були ініційовані кредитодавцем, з огляду на закінчення строку дії кредитного договору 21.12.2018.
Банк усунувся від виконання своїх зобов`язань за укладеними між сторонами договорами та відмовляється знімати заборону на передане в іпотеку майно, що перешкоджає власнику майна вільно ним користуватися та розпоряджатися. 
За вказаних обставин позивач просив: визнати правовідношення, що виникли між позивачем та відповідачем на підставі договору відновлювальної кредитної лінії від 21.02.2008 №63 та договору іпотеки від 21.02.2008 за реєстровим №809, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі Оксаною Юріївною такими, що припинені; зобов`язати відповідача припинити всі обтяження та зняти заборону з майна позивача в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що накладені на підставі Договору іпотеки на майно ОСОБА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_1 – задоволено частково. Визнано припиненим кредитне зобов`язання, що виникло між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» на підставі договору відновлювальної кредитної лінії від 21.02.2008 №63. Визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором, укладеним 21.02.2008 між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , за реєстровим №809, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі Оксаною Юріївною. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в дохід держави суму 2147,20 грн. (дві тисячі сто сорок сім гривень 20 копійок) судового збору.
В апеляційній скарзі акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник позивача – адвокат Колотуха І.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Матеріалами справи встановлено, що 21 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є відповідач (надалі – Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №63 (кредитний договір) на підставі якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит в сумі 250000,00 гривень зі сплатою процентів за користуванням кредитом в розмірі 17,50 % річних, комісійних винагород та інших платежів в порядку, на умовах та в строки визначені цим договором. (а.с. 7-11)
Згідно з п. 1.2 кредитного договору кредит надається готівкою, окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, у період до 21 лютого 2010 року. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до 10 числа кожного місяця, починаючи з 22 лютого 2010 року. Остаточним терміном повернення кредиту є 21 лютого 2018 року.
Відповідно до п. 1.3 кредитного договору, сторони погодили суму ліміту кредиту і визначили його в розмірі 250000,00 грн.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 21 лютого 2008 року між Банком та позивачем було укладено іпотечний договір за реєстровим №809, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі Оксаною Юріївною, на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі адвокатського запиту представника позивача, начальником СВ Мукачівського РУП надано відповідь разом з копією листа про рух коштів за кредитним договором, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_1 є потерпілим по кримінальному провадженню внесеному до ЄРДР за № 12018070040000521, на виконання зобов`язання позивачем здійснювалося погашення коштів, а саме: 17.12.2008 на суму 96188,52 грн., 23.12.2008 на суму 3811,48 грн., 30.01.2009 на суму 70000,00 грн., 26.08.2009 на суму 50000,00 грн, 01.12.2009 на суму 90000,00 грн., 08.12.2009 на суму 50000,00 грн., що разом становить 360000,00 гривень.
Разом з тим, з наданого відповідачем розрахунку заборгованості в частині виданих коштів по кредитному договору вбачається, що загальна сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 13.11.2017 складає 939617,73 гривень, з яких: 635500,00 гривень – заборгованість за виданими траншами по основному боргу, 304117,73 гривень – заборгованість за нарахованими відсотками (а.с.63).
Згідно листа керівника Мукачівської окружної прокуратури від 19.09.2022 року слідчим відділом Мукачівського відділу поліції ГУНП України в Закарпатській області 14.07.2017 року скеровано клопотання до компетентних органів Угорщини про видачу ОСОБА_2 в Україну для притягнення її до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 12018070040000521, однак у видачі її відмовлено у зв`язку з тим, що вона є громадянкою Угорщини і постійно проживає у м. Будапешт, дане кримінальне провадження через Генеральну прокуратуру України передане до компетентних органів Угорщини.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами. (ст.629 ЦК України).
Стаття 509 ЦК України визначає цивільно-правове зобов`язання, як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно з ч.1,ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Правила припинення зобов`язання передбачені в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. 
Зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України), переданням відступного (ст.600 ЦК України), зарахуванням (ст.601 ЦК України), за домовленістю сторін (ст.604 ЦК України), прощенням боргу (ст.605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України), неможливістю виконання (ст.607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст.ст. 608,609 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку»(Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону).
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач стверджує, що ним повністю виконано зобов`язання за кредитним договором №63 від 21.02.2008 року, натомість відповідач посилається на те, що за позивачем станом на 13.11.2017 наявна заборгованість за даним договором у розмірі 939617,73 гривень, з яких: 635500,00 гривень – заборгованість за виданими траншами по основному боргу, 304117,73 гривень – заборгованість за нарахованими відсотками.
Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ст.80 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 надав суду докази щодо виконання ним своїх зобов`язань за вказаним договором, які він мав змогу отримати у позасудовому порядку та заявив у суді першої інстанції клопотання про витребування судом доказів у банківської установи на підтвердження реального та фактичного стану кредитних правовідносин між сторонами справи на час судового розгляду справи. 
Відповідач, в свою чергу, на підтвердження своїх заперечень не надав належних доказів наявності невиконаних зобов`язань позивача, що випливають з кредитного договору.
Наданий банком розрахунок заборгованості таким доказом бути не може, оскільки не доводить у безспірному порядку обґрунтованість позиції представника банківської установи. Доказом наявності боргу позичальника перед банком можуть бути первинні документи та виписки з особових рахунків клієнта банку, які підтверджують існування певних банківських операцій, нарахування позичальнику боргу по основній сумі кредиту та процентів.
В свою чергу, ухвала суду першої інстанції про витребування прибуткових касових ордерів (квитанцій), видаткових касових ордерів, які б підтверджували, яку суму ОСОБА_1 отримав, та яку погасив згідно з кредитним договором залишилася без належного виконання з боку відповідача, з посиланням на те, що вони були вилучені працівниками правоохоронних органів.
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області за клопотанням представника позивача було витребувано від відповідача АТ «Державний ощадний банк» належним чином засвідчені копії приходних, видаткових касових документів, які підтверджують видачу готівкових коштів ОСОБА_1 та іншу наявну інформацію за кредитним договором №63 від 21.02.2008 року .
На виконання даної ухвали АТ «Державний ощадний банк» листом від 08.11.2024 повідомило суд, що касові документи за 2008 рік відсутні на збереженні, тому надати копії документів, які підтверджують видачу готівкових коштів ОСОБА_1 немає можливості. Також зазначило, що по кредитному договору від 21.02.2008 року станом на 04.11.2024 року, кредитна заборгованість, згідно даних АБС ММФО, складає 3 142 333,21 грн., а саме 635 500 грн. – прострочена заборгованість по кредиту; 304 117,73 грн. – прострочені відсотки по кредиту; 2 202 717,48 – пеня по кредиту.
Відповідно до Глави 2  п. 8 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 14.08.2003 №337 та чинної на час виникнення спірних правовідносин (чинна з 01.02.2004 по 15.07.2011), після   завершення  приймання  готівки клієнту  видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа)  або інший  документ,  що  є  підтвердженням про  внесення готівки у відповідній  платіжній системі.  Квитанція  або інший  документ, що є підтвердженням   про  внесення  готівки  у  відповідній  платіжній системі, має містити найменування  банку,  який  здійснив  касову операцію,  дату здійснення  касової  операції  (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а  також підпис працівника банку,  який прийняв готівку,  відбиток печатки  (штампа)  або  електронний  підпис   працівника   банку, засвідчений електронним підписом САБ.  
Відповідно до Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (чинна з 15.07.2011 до 01.11.2018), приймання готівки є касовою операцією.
Згідно з пунктом 1.1 глави 1 розділу IV Інструкції до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, квитанція, що формується платіжними пристроями, та документи для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі, установлені відповідною платіжною системою.
Банк (філія, відділення) здійснює приймання від клієнта готівки національної валюти через операційну касу за такими прибутковими касовими документами, зокрема, за заявою на переказ готівки від фізичних осіб - на рахунки банку (філії, відділення), у тому числі на погашення кредиту (пункт 2.2 глави 2 розділу IV Інструкції).
Банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ (пункт 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції).
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що, зокрема, квитанція банку є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Позивач до позовної заяви надав копії квитанцій, які підтверджують погашення ним заборгованості на загальну суму 178339,38 грн. (а.с. 23-28). 
З кредитного договору №63 від 21.02.2008 року вбачається, що сторони договору погодили суму ліміту кредиту і визначили його в розмірі 250 000 грн., а також проценти за користування кредитом до 21.02.2018 року в розмірі 17,50 річних (п.1.3 та 1.5.1.2 договору).
Враховуючи те, що сторони погодили суму ліміту кредиту в межах суми 250000,00 грн., та проценти за користування кредитом на рівні 17,50 річних (на період з 21.02.2008 та до 21.02.2018 включно, тобто 8 років), позивач повинен був повернути 250 000 (тіло кредиту)*140% (відсотки за вісім років) = 350 000 грн.
З отриманої від Мукачівського районного управління поліції інформації про рух коштів по кредитному договору слідує, що на виконання зобов`язання позивачем здійснено погашення коштів в загальній сумі 360 000,00 гривень (а.с 12-13).
Належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів надання банком позивачу додаткового траншу у сумі 635500,00 грн. суду не надано та не доведено.
Твердження відповідача щодо надання позичальнику додаткового траншу у сумі 650 000грн. та щодо невиконаного позичальником грошового зобов`язання за кредитним договором на суму 939 617,73 грн. ґрунтується виключно на припущеннях.
З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що наданий банком розрахунок заборгованості, за відсутності первинних документів, не є достатнім доказом наявності заборгованості позивача за кредитом договором. Натомість позичальник добросовісно виконав своє зобов`язання за кредитним договором, водночас обставина щодо можливого незарахування сплачених коштів працівницею банку, яка перебувала в трудових відносних з Кредитодавцем, не може вважатися свідченням зворотного. 
В наданому представником відповідача розрахунку банківської установи взагалі невідображені та, водночас, підтверджені наявними у матеріалах справи доказами факти погашення позичальником своїх кредитних зобов`язань, що не може свідчити про об`єктивність та безспірність даних, які в ньому зазначені. (а.с. 24-28).
Також, суд першої інстанції правильно зазначив, що після закінчення строку дії кредитного договору (21.02.2018р.) кредитодавцем не вживалися заходи по стягненню заборгованості з позичальника. Більше того, у випадку порушення порядку виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, банківська установа мала право вимагати дострокового погашення заборгованості позичальником, однак цього не зробила, що не є логічним виходячи з доводів представника відповідача по даній справі стосовно наявності заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Державний ощадний банк» та порушенням ним порядку виконання кредитного договору.
Верховний Суд у постанові від 09.06.2021 по справі № 756/13765/18, зауважив, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги стосовно дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері щодо обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Суд першої інстанції правильно вказав, і з цим погоджується колегія суддів, що у даній справі існує правова невизначеність у правовідносинах банківської установи та позичальника, за відсутності вини останнього в ситуації, яка до цього призвела. Тривалий час така невизначеність не має свого правового вирішення без судового втручання у спірну ситуацію. У наданих представником відповідача доказах відсутніми є також дані відносно фактичного та безпосереднього розгляду в досудовому, чи судовому порядку кримінального провадження відносно працівниці Банку відповідними компетентними органами Республіки Угорщина, щоб свідчило про наявність відповідної процедури, яка б могла призвести до очікуваного результату у врегулюванні взаємовідносин сторін даної справи з приводу спірних питань, що входять в предмет судового дослідження по ній. Разом з цим, сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння працівницею Банку грошовими коштами, які сплачував позивач на виконання умов кредитного договору не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки саме банківська установа повинна нести відповідальність за здійснення платіжних операцій з прийняття готівкових коштів. Також вказана обставина не може бути підставою для звільнення Банку від обов`язку належного прийняття виконання зобов`язання позичальником (ст. 527 Цивільного кодексу України). 
Саме такі обставини (з приводу відсутності вироку за фактом незаконного заволодіння грошовими коштами споживача банківських послуг та його вини при здійсненні платіжних операцій) мали місце при розгляді Верховним Судом справи №176/1445/22 (постанова від 16.08.2023), та з приводу яких судом касаційної інстанції були зроблені відповідні правові висновки. 
У вищевказаній справі Верховним Судом також було зазначено, що враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами (банк, споживач), за відсутності належних та допустимих доказів, сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах, оскільки правові відносини споживача з банком фактично не є рівними (аналогічний висновок наведений вище: постанова Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №756/13765/18). 
Отже, право позивача на припинення кредитних правовідносин не визнається банківською установою, що згідно із приписами ч.1 ст. 2 та ч1 ст. 4 ЦПК України є підставою для захисту порушених, невизнаних та оспорюваних прав позивача, шляхом припинення правовідношення за Кредитним договором. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 по справі №320/8618/15-ц зробив правовий висновок відносно того, що у разі незарахування банком чергових платежів, перерахованих боржником на виконання умов кредитного договору, порушене право боржника підлягає захисту судом шляхом припинення кредитного зобов`язання повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України. 
З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильних висновків про визнання припиненим кредитного зобов`язання, що виникло між позивачем та відповідачем на підставі договору від 21.02.2008 №63. та визнання припиненою іпотеку за іпотечним договором від 21.02.2008 за реєстровим №809, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю.
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно частково задовольнив заявлений позов. 
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції не має.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 17 березня 2025 року. 
Головуючий : 
Судді: