П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/10760/24	

Головуючий І інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 23.08.2024р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
08.04.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області та ГУ ПФУ у Львівській області, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Херсонській області щодо не зарахування та нездійснення перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 7 років стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді для подальшого перерахунку довічного щомісячного грошового утримання судді у відставці з часу виникнення права (05.08.2018р.);
- зобов`язати ГУ ПФУ в Херсонській області зарахувати судді у відставці до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 7 років стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надає право для призначення на посаду судді для подальшого перерахунку довічного щомісячного грошового утримання судді у відставці з часу виникнення права (05.08.2018р.) з врахуванням судового рішення від 22.07.2019р. у справі №540/1192/19 до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарний періоду проходження строкової служби у складі Збройних Сил СРСР з 11.11.1987р. по 18.10.1990р. - 2 роки 11 місяців 08 днів в загальному визначенні 30 років 08 місяців 06 днів, що складає 70% від суддівської винагороди з часу виникнення права (05.08.2018р.);
- зобов`язати ГУ ПФУ в Херсонській області провести перерахунок та здійснити виплату йому заборгованості щомісячного грошового довічного утримання судді у відставці з 05.08.2018р. із урахуванням фактично виплачених сум у розмірі 70% від суддівської винагороди судді;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Херсонській області сплачувати йому, як судді у відставці з 05.08.2018р. щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 70% від суддівської винагороди судді; 
- встановити судовий контроль в порядку вимог ст.382 КАС України та ч.2 ст.129-1 Конституції України, зобов`язавши ГУ ПФУ в Херсонській області протягом 30 днів з часу набуття чинності рішення суду подати звіт про виконання зазначеного рішення суду;
- винести окрему ухвалу щодо керівника ГУ ПФУ в Херсонській області в порядку вимог ст.249 КАС України, а також направити до ПФУ для реагування стосовно навмисних дій службової особи невизнання правових висновків Конституційного Суду України та Верховного Суду щодо гарантії та неконституційності заниження розміру щомісячного грошового утримання судді у відставці службовими особами, які у своєї діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, та є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, що є порушенням вимог ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.98 Закону України «Про Конституційний суд України» та їх не визнання. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив про те, що стаж, з якого має обраховуватись його довічне грошове утримання судді на 05.08.2018р. має становити 30 років 8 місяців 6 днів, з яких 20 років 8 місяців і 28 днів - робота безпосередньо на посаді судді і 2 роки 11 місяців і 8 днів служба у Збройних Силах, а відповідач, у свою чергу, має враховати 7 років професійного стажу відповідно до вимог ч.2 ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 09.09.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2024р. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити в повному обсязі. 
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2024р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
17.09.2024р. матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
03.10.2024р. та 07.10.2024р. до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшли письмові відзиви на апеляційну скаргу, у якому відповідачі заперечували щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просили оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.
Позивач - ОСОБА_1 за рішенням Вищої ради правосуддя від 13.03.2018р. №722/0/15-18 звільнений з посади судді апеляційного суду Херсонської області у відставку.
27.03.2018р. Апеляційним судом Херсонської області було видано наказ №35-ОС про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Херсонської області 28.03.2018р. у зв`язку із поданням заяви про відставку.
28.03.2018р. Апеляційним судом Херсонської області здійснено розрахунок стажу ОСОБА_1 , який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та складає 23 роки 08 місяців 06 днів, у тому числі: служба в армії (11.11.1987р. - 18.10.1990р.) 02 роки 11 місяців 08 днів, суддя Дніпровського районного суду м.Херсона (02.07.1997р. - 06.08.2001р.) 04 роки 01 місяць 05 днів, суддя Апеляційного суду Херсонської області (06.08.2001р. - 28.03.2018р.) 16 років 07 місяців 23 дні.
31.05.2021р. Херсонським апеляційним судом було виготовлено довідку №596/21, відповідно до якої суддівська винагорода для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 станом на 01.01.2021р. складає - 184976 грн., у тому числі посадовий оклад 115610 грн та доплата за вислугу років 69366 грн.
22.07.2019р. рішенням Херсонського окружного адміністративного суду у справі №540/1192/19 ГУ ПФУ в Херсонській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарний періоду проходження строкової служби у складі Збройних Сил СРСР з 11.11.1987р. по 18.10.1990р.- 2 роки 11 місяців 08 днів. Також, ГУ ПФУ в Херсонській області зобов`язано провести перерахунок починаючи з 28.03.2018р. і нарахувати позивачу довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86% суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без обмеження граничного розміру щомісячного грошового утримання, з подальшим перерахуванням, у випадку зміни суддівської винагороди діючого судді у відставці з урахуванням фактично виплачених сум.
Додатковим рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30.10.2020р. у справі №540/1192/19 зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області виплатити ОСОБА_1 перераховане з 28.03.2018р. щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86% суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Вказані рішення за наслідком їх апеляційного перегляду набрали законної сили 11.03.2021р.
27.09.2023р. постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/6750/23 ГУ ПФУ в Херсонській області зобов`язано перерахувати і виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі - 56%, виходячи із розміру суддівської винагороди у 184976 грн. з 01.01.2021р., з урахуванням раніше виплачених коштів. 
05.03.2024р. представник позивача звернувся із заявою до відповідача, в якій просив здійснити перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 19.02.2020р., шляхом зарахування до загального стажу в порядку вимог п.34 «Перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.ч.2-3 ст.7 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992р. №2862-ХІІ (в редакції на час призначення на посаду) та ч.2 ст.137, ч.3 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 5 років юридичного стажу, які були необхідні для призначення на посаду судді Апеляційного суду Херсонської області.
13.03.2024р. вказану заяву за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ у Львівській області та прийнято рішення №213050002475 про відмову в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, адже Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02.06.2016р. №1402-VII) не передбачено зарахування до стажу судді роботу на посадах судового виконавця та консультанта.
Не погоджуючись із вищевикладеним, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав. 
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що 27.03.2018р. Апеляційним судом Херсонської області видано наказ №35-ОС про звільнення ОСОБА_1 з посади судді 28.03.2018р. у зв`язку із поданням заяви про відставку, тобто до набрання чинності Законом України від 12.07.2018р. №2509-VIII, яким ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02.06.2016р. №1402-VII) доповнено ч.2, якою вказано, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, а тому доводи позивача про необхідність їх застосування у даних правовідносинах є помилковими.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами ч.1 ст.126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Так, на час призначення та обрання безстроково позивача на посаду судді діяв Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992р. № 2862-ХІІ.
У силу ч.1 ст.7 Закону №2862-XII (в редакції на час обрання позивача на посаду судді), право на зайняття посаду судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду  гарнізону  має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має  вищу юридичну  освіту  і, як  правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.
Як передбачено ч.4 ст.43 Закону №2862-XII (в редакції, станом на час обрання позивача на посаду судді строком на п`ять років та станом на час обрання позивача на посаду судді безстроково), до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи     на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
У відповідності до ч.6 ст.44 Закону №2862-XII (в редакції, станом на час обрання позивача на посаду    судді строком на п`ять років), для суддів загальних та арбітражних судів до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.
Згідно з ч.6 ст.44 Закону України № 2862-XII (в редакції, станом на час обрання позивача на посаду судді безстроково), для суддів судів загальної юрисдикції до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.
З набуттям чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI вимоги до стажу роботи на посаді судді, як для доплати за вислугу років, так і для виходу судді    у відставку прирівнюються, та регулювались ст.131 цього Закону, за змістом якої, до стажу роботи      на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Водночас, на момент звільнення позивача у відставку відносини регулювалися Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII.
За правилами ч.1 ст.137 Закону №1402-VIII, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена ВРП, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
У подальшому, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 12.07.2018р. №2509-VIII, який набрав чинності з 05.08.2018р., у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» ст.137 Закону №1402-VIII доповнено ч.2, за змістом якої, до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Відповідно до абз.4 п.34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Згідно з п.25 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. 
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Як вірно звернув увагу суд 1-ї інстанції, Верховний Суд уже вирішував справи, у яких поставало питання щодо застосування положень ст.137 Закону №1402-VIII в редакції Закону №2509-VIII для обрахування судді у відставці стажу роботи, який дає право на доплату за вислугу років.
Так, у постанові від 31.10.2019р. у справі №520/11431/18 Верховний Суд дійшов висновків про те, що передбачені ч.2 ст.137 Закону №1402-VIII положення щодо зарахування (перерахунку) стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) на посаді судді, здійснюється з дати набрання чинності Законом №2509-VIII, тобто з 05.08.2018р. А тому, до позивача не може бути застосована норма права щодо обрахунку стажу роботи на посаді судді, яка набрала чинності після виходу позивача у відставку, тобто норма ч.2 ст.137 Закону №1402-VIII.
У той же час, робота на посадах «юрисконсульта» або ж «старшого юрисконсульта» не може бути зарахована до стажу роботи на посаді судді у відповідності до законодавства, що діяло на день призначення (обрання) позивача. При цьому, час роботи на зазначених посадах не враховувався й до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання.
Також, Верховний Суд звернув увагу на те, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку судді (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру. Отже, оскільки робота на зазначених посадах, на день обрання позивача суддею та на день призначення щомісячного довічного грошового утримання, не визначалася як стаж, що дає право на відставку, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для її зарахування до стажу роботи на посаді судді.
Враховуючи, що позивач вийшов у відставку до набрання чинності Законом №2509-VIII, яким були внесені доповнення до ст.137 Закону №1402-VIII, Верховний Суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині перерахування позивачу стажу роботи на посаді судді з посиланням на цю норму закону є необґрунтованими.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.04.2021р. у справі №620/536/19, від 17.09.2021р. у справі №824/301/20-а, від 30.09.2021р. у справі №243/6450/17, від 23.11.2021р. у справі № 280/5617/18,  від 23.06.2022р. у справі № 560/937/19, від 26.01.2023р. у справі №500/6626/21, від 19.07.2023р. у справі №560/9495/22 та від 07.11.2023р. у справі №520/475/19.
У силу ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судами обох інстанцій встановлено, що 27.03.2018р. Апеляційним судом Херсонської області видано наказ №35-ОС про звільнення позивача з посади судді 28.03.2018р. у зв`язку із поданням ним заяви про відставку, тобто до набрання чинності Законом №2509-VIII, яким ст.137 Закону №1402-VIII доповнено ч.2, якою, відповідно, вказано, що до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, а тому доводи позивача про необхідність їх застосування у даних правовідносинах є помилковими.
Стосовно ж доводів позивача про неврахування судом попередньої інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23.06.2022р. у справі №420/1987/21 щодо необхідності застосування до всіх суддів, незалежно від дати їх звільнення у відставку, при обчисленні стажу роботи на посаді судді, із якого здійснюється обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, норм ч.ч.1,2 ст.137 Закону №1402-VIII після прийняття Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020р. №2-р/2020, то колегія суддів зазначає таке.
Так, Верховний Суд у постанові від 23.06.2022р. у справі №420/1987/21 наголосив на тому, що після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 18.02.2020р. №2-р/2020 всі судді України мають єдиний юридичний статус, а тому до всіх суддів має застосовуватись ч.2 ст.137 Закону №1402-VIII, незалежно від дати звільнення у відставку.
Проте, це Рішення Конституційного Суду України та практика Верховного Суду стосувалися, перш за все, визнання дискримінаційним підходу, за якого судді, які пішли у відставку до набрання чинності Законом №1402-VIII, отримували 90% винагороди, а після - 50%. Цей підхід було визнано таким, що порушує ст.24 Конституції України та Протокол №12 до Європейської конвенції про захист прав людини, оскільки створює нерівне становище серед суддів залежно від дати виходу у відставку.
Водночас, такий підхід жодним чином не скасовує вимоги ч.2 ст.137 Закону №1402-VIII, а тому критерій однаковості полягає, насамперед, в тому, що ч.2 ст.137 Закону №1402-VIII застосовується до всіх суддів - однаково, але конкретний обсяг стажу, що підлягає зарахуванню, визначається індивідуально - залежно від тієї вимоги закону, яка діяла на момент первинного призначення.
Окрім того, у Рішенні від 18.02.2020р. №2-р/2020 Конституційний Суд України вказує на необхідність однакового підходу до виплати довічного грошового утримання - 50%, незалежно від дати звільнення, але не запроваджує нову норму щодо зарахування стажу. Це означає, що однакове правило застосовується, але з урахуванням індивідуального нормативного контексту кожного судді.
Таким чином, висновок суду 1-ї інстанції не суперечить правовій позиції Верховного Суду у справі №420/1987/21. Навпаки, такий підхід забезпечує однакове застосування ч.2 ст.137 Закону №1402-VIII, з урахуванням змін у правовому регулюванні в часі, що є загальновизнаним підходом у праві.
Як наслідок, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 08.05.2025р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                  М.П. Коваль

                                                                                                                В.О. Скрипченко