Справа № 137/106/24
Провадження № 22-ц/801/1068/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Верещинська Я. С.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року	Справа № 137/106/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,
розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу №137/106/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ракушинця Андрія Андрашовича на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року,яке ухвалила суддя Верещинська Я.С. в Літинськомурайонному суді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 28 лютого 2025 року,

в с т а н о в и в:
У січні 2024 року ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 30 січня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи, укладено електронний договір №5465251 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір укладено відповідно до правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», розміщених їх сайті. 
Згідно умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 11800 грн; строк кредиту 30 днів, дата повернення кредиту (01 березня 2022 року) вказується в графіку платежів, що є додатком №1 до цього договору, строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього договору. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало відповідачці кредит в сумі 11800 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 . 
Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, чим порушила умови договору. 29 травня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та позивачем укладено договір факторингу №29-05/2023-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором, про що повідомлено відповідачку шляхом направлення на електронну пошту відповідного повідомлення. Отже, до ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі 33547,40 грн, яка складається з: сума кредиту 11800 грн, сума процентів за користування кредитом - 21747,40 грн.
Отже позивач просив суд стягнути з відповідача на їх користь суму заборгованості в розмірі 33547,40 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» суму заборгованості в розмірі 33547,40 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли кредитні відносини,  ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення коштів та сплати процентів за користування ними не виконала, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» отримало право вимоги за договором факторингу, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення заборгованості у загальному розмірі 33547,40 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Ракушинець А.А. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, судом неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи. Таким чином, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а саме п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. 207, 634 ЦК України, ст. ст.6, 11 Закону України «Про електронну комерцію», невірно встановлено обставини щодо «видачі кредиту» електронним підписом, невірно встановлено фактичні обставини справи, а саме підстави заявлених вимог позивачем як належним кредитором. Також, вважає, що стягнуті судом першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн є не співмірними. 

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заперечила аргументи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 8000 грн витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційній інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 квітня 2025 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач після отримання кредитних коштів взяті на себе зобов`язання відповідно до укладеного договору не виконує, істотно їх порушує, що є підставою для стягнення з неї заборгованості за договором споживчого кредиту та відсотків.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 січня 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладено електронний договір №5465251 про надання споживчого кредиту.

Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом No19-ОД від 05 січня 2022 року, та розміщених їх сайті https://creditplus.ua/ru/documents.

Одночасно, відповідачкою ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», підписано паспорт споживчого кредиту та таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Із наведеної позивачем процедури (алгоритму) укладання електронного кредитного договору, відповідач зайшов на веб-сайт ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» https://www.creditplus.ua, де він мав змогу ознайомитись з текстом примірного кредитного договору, Правилами, Паспортом споживчого кредиту (додається), інформацією передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо. 

Надалі відповідач пройшла реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Потім для безпосереднього оформлення кредиту відповідач в ІТС обрав бажану суму кредиту та строк кредитування; ознайомився з текстом примірного кредитного договору, що пропонувався для укладання, інформацією зазначеною в частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою необхідною інформацією, шляхом перенаправлення (відсилання) до них/неї, що повністю відповідає частині 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». 

Після прийняття ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» позитивного рішення щодо надання кредиту відповідачу, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зробив йому пропозицію в особистому кабінеті укласти електронний кредитний договір, який містив усі істотні умови, і з якими відповідач ознайомився до моменту укладання. Після прийняття відповідачем умов кредитного договору з ним було укладено електронний кредитний договір, який був підписаний відповідачем у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «A980613», після чого відповідач отримав кредит.

Згідно п.1.3.,1.4. умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 11800 грн; строк кредиту 30 днів з можливістю пролонгації.

Відповідно до п.1.5.1. кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п.4.2 Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.3 Договору.

Відповідно до п.1.5.2. кредитного договору знижена процентна ставка 1,33% в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживачу межах строку, визначеного в п.1.4 Договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою Споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, Споживач як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту (до дати пролонгації(не включно), але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п.1.4 Договору, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.

Згідно з п.4.3.1 сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп.4.2.2- 4.2.4. Договору. 

п.4.3.2. передбачено: споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп.4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п.4.2.Договору. 

Споживач повідомлявся в Особистий кабінет щодо наявності заборгованості та продовження строку кредиту відповідно до п.4.3.1. 

Про наявність заборгованості та продовження строку кредиту, відповідно до п.4.3.1., за кредитним договором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повідомило відповідачку ОСОБА_1 шляхом направлення на електронну пошту muralevskaya@ukr.net, зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення.

На підставі укладеного кредитного договору та договору №087/20-П про надання послуг з переказу платежів, відповідачці ОСОБА_1 зараховано на платіжну картку № НОМЕР_1 кредит в сумі 11800 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» про перерахування коштів.
Згідно відповіді Акціонерного товариства «Універсал Банк», наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, банківська карта № НОМЕР_2 емітована банком на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на вказаний картковий рахунок через платіжну систему надходили грошові кошти у сумі 11800 грн.

У відповіді Товариством підтверджено успішність (завершеність) переказу за платіжною операцією № НОМЕР_3 від ТОВ «АВЕНТУС Україна" на платіжну карту НОМЕР_1 в сумі 11800 грн з призначенням платежу: видача кредиту №5465251 ОСОБА_1 , на підтвердження чого надано копію квитанції до платіжної інструкції №19022-1327-232275821 від 30 січня 2022 року.

29 травня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» укладено договір №29.05/23-Ф, у відповідності до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №29.05/23-Ф, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло права грошової вимоги до відповідачки за договором №5465251 в сумі 33547,40 грн, яка складається з: суми кредиту (основний борг) 11800,00грн; сума процентів за користування кредитом - 21747,40 грн.

Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повідомило відповідачку ОСОБА_1 шляхом направлення на електронну пошту muralevskaya@ukr.net, зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення.

Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідачка не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», ні на рахунки попереднього кредитора.

Відповідно до картки обліку договору (розрахунку заборгованості) за договором №5465251 від 30 січня 2022 року, станом на 28 травня 2023 року, у ОСОБА_1 наявний борг в сумі 33547,40 грн, яка складається з: суми кредиту (основний борг) 11800 грн; сума процентів за користування кредитом - 21747,40 грн.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» (далі - Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).

Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).

З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено.

Як видно з матеріалів справи кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, зареєстроване місце проживання, електронну адресу, номер телефону.

ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявниця використала для підтвердження підписання договору позики.

Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Як видно зі змісту кредитного договору між позичальником та кредитором було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати процентів (пункт 1.5 кредитного договору).

Отже, враховуючи вищенаведене, нарахування процентів за користування кредитом є правомірним, підтверджується умовами кредитного договору та доказами кредитної заборгованості.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладеним між кредитором і  ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, стосовно надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.        

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте заперечуючи правильність нарахування заборгованості за кредитним договором не наведено власного розрахунку та не спростовано розрахунок, складений позивачем.

Факт укладення договору між ТОВ «Авентус України» та ОСОБА_1 підтверджується достатніми та належними доказами, наданими позивачем, які було досліджено судом першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», договір підписаний електронним підписом прирівнюється до договору укладеного у письмовій формі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження скаржника про недоведеність укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна» кредитного договору.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що товариством не надано виписку по рахунку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як первісний кредитор ТОВ «Авентус Україна», так і позивач, не є банківською установою, а тому позбавлені можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів і формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками.

Крім того, доводи скаржника про відсутність доказів перерахування відповідачу коштів по кредитному договору є необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано до суду доказів на спростування даних обставин. 

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем не оспорено факт укладення кредитного договору та його умови.

Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус України» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту, зазначену ним при укладенні кредитного договору.

Крім цього слід зазначити, що навіть неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань, та не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що нарахована позивачем сума відсотків за користування кредитом не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів, такий розмір процентів є несправедливим та суперечить принципам добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, апеляційний суд відхиляє, тому що, як зазначалось вище, проценти згідно з частиною першою статі 1048 ЦК України визначаються сторонами у договорі позики (кредиту) і, відповідно, входять до основного зобов`язання за кредитним договором, а не є правовим наслідком порушення зобов`язання, зокрема сплатою неустойки (пункт 3 частини першої статті 611, частини першої статті 549 ЦК України), а тому до них не застосовуються приписи статей 11, 18 Закону Україна «Про захист прав споживачів».

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за договором кредиту в розмірі 33547 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, при визначенні розміру цих витрат врахував, що справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн є співмірними зі складністю справи та часом, витраченим представником позивача на надання правничої допомоги. 

Інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення скаржником як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

У поданому відзиві, представник позивача просила стягнути із відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 8000 грн витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції.

Під час апеляційного розгляду справи, професійну правничу допомогу позивачу надавала адвокат Крюкова М.В., що підтверджується договором про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07 липня 2022 року; ордером на надання правничої допомоги від 27 лютого 2025 року; звітом про надання правової допомоги згідно договору № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року на суму 8000 грн; платіжною інструкцією від 22 квітня 2025 року про сплату 8000 грн адвокату Крюковій М. В. за написання та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Дослідивши надані представником позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» докази щодо понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що враховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, часом витраченим на їх виконання, з відповідача ОСОБА_1 підлягають частковому стягненню на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрати на правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 33547,40 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ракушинця Андрія Андрашовича залишити без задоволення.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 3000 грн судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 28 травня 2025 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Матківська М.В.
       
                                                       Стадник І.М.