ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29 травня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 915/204/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

секретар судового засідання Шаповал А.В.

за участю представників сторін у справі:
Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» - адвокат Кінько О.В.
Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бузькі Пороги» - адвокат Беженару О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес»
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025, суддя суду першої інстанції Коваль С.М., м. Миколаїв, повний текст рішення складено та підписано 10.02.2025
по справі №915/204/24 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бузькі Пороги»
про стягнення грошових коштів у розмірі 1 393 477,72 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» пред`явлено позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бузькі Пороги» з вимогами про стягнення з останнього грошових коштів у загальній сумі 1 393 477,72 грн.
Позивач посилається на неналежне виконання ТОВ «Бузькі Пороги» зобов`язань за укладеним між сторонами договором поставки від 11.12.2023 № 3702, а саме, зобов`язань щодо своєчасної поставки кукурудзи, унаслідок чого позивачем нарахована пеня та штраф на суму непоставленого товару у порядку п.п. 7.2, 7.4 договору. 

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бузькі Пороги» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» грошових коштів у загальній сумі 193 043,32 грн, із яких: 43 043,32 грн – пені; 150 000,00 грн – 20 % штрафу, а також грошові кошти на відшкодування судових витрат у справі зі сплати судового збору в сумі 20 902,17 грн.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Бузькі Пороги» не здійснило поставки товару на виконання договору поставки від 11.12.2023 № 3702, а тому позивачем обгрунтовано здійсненні нарахування відповідно до п.п. 7.2, 7.4 договору, пені в сумі 143   477,72 грн та штрафу в сумі 1 250 000 грн.
В той же час, виходячи із засад справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності, як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, суд першої інстанції вважає, що нараховані пеня та штраф є непропорційними допущеному правопорушенню, а тому їх розмір належить зменшити до суми 43   043,32 грн - пені та 150 000 грн - штрафу.

Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 по справі №915/204/24.
Апелянт зазначає, що в рішенні суду не зазначено на якій підставі суд зробив висновок про складне фінансове становище відповідача через військову агресію Російської федерації. В матеріалах справи відсутні будь-які докази складного фінансового становища ТОВ «Бузькі-Пороги» через військову агресію Російської Федерації.
Позивач також зазначив, що відповідач жодного разу не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк. Крім того, відповідачем, не були заявлені клопотання про продовження строків для подання відзиву на позов. Разом з тим, відповідач не просив дозволу на надання додаткових пояснень, а суд, в свою чергу, не надавав відповідачу дозволу для надання таких додаткових пояснень. Також, судом не відображено в мотивувальній частині рішення чи приймалося рішення під час розгляду справи щодо прийняття доказів, наданих відповідачем разом з додатковими поясненнями.
Апелянт вказує, що посилання на попередню оплату, як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій та пені, є необґрунтованим, адже положення договору не містять умов поставки за передоплатою.
Позивач посилається на те, що ТОВ «Пирятинський делікатес» не зобов`язано доводити наявність деліктного правопорушення як такого, а має довести лише факт неналежного виконання Відповідачем обов`язку зі своєчасного постачання Товару, за порушення якого настає відповідальність у вигляді штрафних санкцій, передбачена умовами Договору. Відтак, доводи Відповідача про відсутність підтверджених збитків з боку ТОВ «Пирятинський делікатес», є безпідставними та не заслуговують на увагу. 
Крім цього, апелянт вказує, що Відповідачем не наведено поважності підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та аргументи у додаткових поясненнях, поданих з порушенням цивільно-процесуальних норм, є голослівними та такими, що не підтверджуються належними доказами.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 у справі №915/204/24 в частині стягнення 43 043 грн. 32 коп. - пені; 150 000 грн. - 20 % штрафу, та ухвалити нове рішення у відповідній частині про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бузькі Пороги» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» грошових коштів у загальній сумі 1   393   477,72 грн, із яких: 143   477,72 грн - пеня; 1 250 000,00 грн. - 20% штрафу, а також грошові кошти на відшкодування судових витрат у справі зі сплати судового збору в апеляційній інстанції в сумі 31   353,25 грн.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №915/204/24 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді – Поліщук Л.В., Таран С.В. що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №915/204/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 по справі №915/204/24 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Миколаївської області невідкладно надіслати матеріали справи №915/204/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/204/24.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 по справі №915/204/24    залишено без руху; встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у сумі 17   286,25 грн на належні реквізити – протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали; роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес», що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
До Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої були долучені докази сплати судового збору у сумі 17   286,25 грн. Таким чином, недоліки апеляційної скарги були усунуті.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 по справі №915/204/24; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 15.05.2025; призначено справу №915/204/24 до розгляду на 29.05.2025 о 11:00; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.
29.05.2025 у судовому засіданні прийняли участь представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» - адвокат Кінько О.В. та представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Бузькі Пороги» - адвокат Беженару О.С.

Фактичні обставини, встановлені судом.
11.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бузькі Пороги» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» (покупець) було укладено договір поставки №3702.
Відповідно до п. 1.1. Договору продавець зобов`язується поставити і передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити Кукурудза українського походження, насипом (надалі іменований - «Товар»).
Відповідно до п. 3.1. Договору, кількість Товару, що підлягає поставці відповідно до цього Договору, складає - 1000.000 МТ (одна тисяча тонн 00 кілограмів) +/- 10.0 % ( десять) відсотків за вибором Покупця.
Відповідно до п. 3.2. Договору остаточна кількість Товару визначається при прийнятті Товару в Місці поставки шляхом зважування кожного транспортного засобу на вагах Терміналу.
Пунктом 4.1. Договору встановлено, що поставка Товару здійснюється на умовах CPT - «Carriage Paid To» - відповідно до умов Інкотермс в редакції 2020 року. У випадку, якщо будь-яке з положень цього Договору суперечитиме відповідним умовам Інкотермс, застосовуються умови цього Договору.
Відповідно до п. 4.3. Договору строк поставки - у строк до 26.12.2023 включно.
Пунктом 5.1. Договору передбачено, що ціна Товару за одну метричну тонну у заліковій вазі складає для Кукурудзи - 5   482,46 без ПДВ. До вищевказаної ціни Товару також додається 14 % ПДВ.
Відповідно до п. 7.2. Договору у випадку порушення встановлених цим Договором строків поставки Товару або недопоставки Товару, Продавець сплачує Покупцю пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ від вартості не поставленого в строк Товару за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє Продавця від виконання зобов`язань з поставки та відшкодування Покупцю збитків у повному обсязі.
Відповідно до п. 7.4. Договору за не поставку, недопоставку або прострочення поставки Товару, Продавець виплачує Покупцю штраф у розмірі 20 % вартості непоставленої партії Товару та відшкодовує документально підтверджені збитки Покупця.
Відповідно до п. 8.1. Договору він набуває чинності з моменту його підписання і діє до « 31» грудня 2023 року, але у будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань, що випливають з цього Договору.
04 січня 2024 року позивач направив на адресу відповідача претензію №04/01-1, в якій вказав, що відповідач не здійснив свого обов`язку з поставки товару загальною вартістю 6   250   000,00 грн, у зв`язку з чим на підставі п. 7.2. та 7.4. Договору було нараховані штрафні санкції, а саме штраф у сумі 1   250   000,00 грн та пеню у сумі 23   088,36 грн.
У даній претензії позивач просить протягом трьох банківських днів з моменту отримання цієї Претензії, надати графік поставки непоставленого товару у кількості 1000,000 метричних тон та здійснити сплату штрафних санкцій за період з 27.12.2023 по 04.01.2024 у сумі 1   273   088,36, що виникли через не поставку
17.01.2024 відповідач направив на адресу позивача лист №1, в якому просив продовжити угоду №3702 від 11.12.2023 на поставку кукурудзи з 17.01.2024 до 31.01.2024.
У відповідь на даний лист ТОВ «Пирятинський делікатес» направило на адресу ТОВ «Бузькі-Пороги» лист №18/01-1 від 18.01.2024, в якому зазначило, що пролонгація Договору можлива тільки при умові зміни ціни товару, а саме 5   800,00 грн за одну метричну тонну.
22.01.2024 ТОВ «Бузькі-Пороги» направило на адресу ТОВ «Пирятинський делікатес» лист №2, в якому зазначило, що енергетичні проблеми, які виникли у зв`язку із військовими діями, зірвали поставку кукурудзи у кількості 1000 т, тому відповідач просить пролонгувати угоду №3702 від 11.12.2023, за ціною 6   300,00 грн/т та зобов`язується виконати поставку кукурудзи до 07.02.2024.
У відповідь на даний лист ТОВ «Пирятинський делікатес» направило на адресу ТОВ «Бузькі-Пороги» лист №26/01-1 від 26.01.2024, в якому зазначило, що чинним законодавством не передбачено можливість не виконання взятих на себе договірних зобов`язань, посилаючись на «енергетичні проблеми, які виникли у зв`язку з військовими діями», та не звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань, передбачених умовами договору, обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.
Позивач у даному листі зазначив, що пролонгація можлива за умови гарантування здійснення поставки товару у розмірі 1000 тон за ціною 5   800,00 грн за одну метричну тонну в строк до 15.02.2022. У випадку не врегулювання спору (оформлення пролонгації договору або оплати штрафних санкцій) протягом 3-х банківських днів з дня отримання цього листа, ТОВ «Пирятинський делікатес» має право вважати, що продавець не виконав своїх зобов`язань та буде змушено звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості та суми штрафних санкцій, а також усіх інших витрат, пов`язаних з поданням позовної заяви суду.
Предметом позову у даному випадку виступають вимоги про стягнення 1   250   000,00 грн штрафу та 143   477,72 грн пені за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару.

Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У даному випадку між сторонами спору було укладено договір поставки.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Відповідно до п. 3.1. Договору, кількість Товару, що підлягає поставці відповідно до цього Договору, складає - 1000.000 МТ (одна тисяча тонн 00 кілограмів) +/- 10.0 % ( десять) відсотків за вибором Покупця.
Пунктом 4.1. Договору встановлено, що поставка Товару здійснюється на умовах CPT - «Carriage Paid To» - відповідно до умов Інкотермс в редакції 2020 року. У випадку, якщо будь-яке з положень цього Договору суперечитиме відповідним умовам Інкотермс, застосовуються умови цього Договору.
Відповідно до п. 4.3. Договору строк поставки - у строк до 26.12.2023 включно.
Пунктом 5.1. Договору передбачено, що ціна Товару за одну метричну тонну у заліковій вазі складає для Кукурудзи - 5   482,46 без ПДВ. До вищевказаної ціни Товару також додається 14 % ПДВ.
З огляду на дані положення договору, відповідач мав поставити відповідачу у строк до 26.12.2023 товар, а саме Кукурудзу українського походження, у кількості 1000 метричних тон, загальною вартістю 6   250   000,00 грн.
В той же час, як було встановлено вище, та не заперечується відповідачем, ним не були виконані свої обов`язки з поставки товару, ні у строк до 26.12.2023, ні в подальшому.
Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Частина перша статті 546 Цивільного кодексу України встановлює, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Відповідно до частин першої та другої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
У частині першій статті 230 Господарського кодексу України унормовано, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
До моменту порушення зобов`язання боржником неустойка виконує функцію сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Такі висновки містять постанови Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21, від 15.11.2024 у справі № 904/1553/23.
Відповідно до п. 7.2. Договору у випадку порушення встановлених цим Договором строків поставки Товару або недопоставки Товару, Продавець сплачує Покупцю пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ від вартості не поставленого в строк Товару за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє Продавця від виконання зобов`язань з поставки та відшкодування Покупцю збитків у повному обсязі.
Відповідно до п. 7.4. Договору за не поставку, недопоставку або прострочення поставки Товару, Продавець виплачує Покупцю штраф у розмірі 20 % вартості непоставленої партії Товару та відшкодовує документально підтверджені збитки Покупця.
Враховуючи те, що відповідачем не було виконано зобов`язання з поставки товару загальною вартістю 6   250   000,00 грн, позивачем було обґрунтовано нараховано штрафні санкції у вигляді пені у сумі 143   477,72 грн за період з 27.12.2023 по 20.02.2023 та штрафу у сумі 1   250   000,00 грн.
За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
В даній нормі під “іншими учасниками господарських відносин” слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
При цьому, неустойка, виходячи з приписів ст.ст. 546, 549 ЦК України та ст. 230 ГК України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Метою застосування неустойки          є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.
Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Правовий аналіз зазначених статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків, враховує інтереси обох сторін.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми неустойки пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам справи.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, які регулюють можливість зменшення судом нарахованих штрафних санкцій, а саме: статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 12.12.2018 у справі № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20.
Також, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладені, зокрема, такі висновки:
- розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків;
- отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання;
- у силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора;
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер;
- категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником;
- чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30);
- а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду;
- поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Отже, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках. Також чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з статтею 74 ГПК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань, передбачених ст. 230 ЦК України санкцій за порушення грошового зобов`язання, є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань.
Позивач і відповідач у спірних правовідносинах беруть участь як господарюючі суб`єкти та, відповідно, несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.
Відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
До прикладу, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
У даному випадку, апелянтом не було доведено, які негативні наслідки для позивача спричинило не виконання відповідачем свого обов`язку з не поставки товару. Адже за відповідний товар не була внесена попередня оплата. Фактично вказаний Договір поставки сторонами не виконувався на момент подачі позову до суду у даній справі.
Позивачем також не було надано доказів того, що в результаті прострочення виконання зобов`язань відповідачем йому було завдано збитки чи його фінансове становище погіршилось.
На переконання колегії суддів, стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 1   250   000,00 грн та пені у розмірі 143   477,72 грн приведе до безпідставного надмірного збагачення позивача за рахунок відповідача, а неустойка у даному випадку буде носити каральний, а не компенсаторний характер.
Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, враховуючи принцип збалансованості інтересів сторін, та виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справедливим та таким, що цілком відповідає принципу верховенства права, можливе зменшення розміру пені до суми 43   043,32   (на 70 % від заявленої суми) та розміру штрафу до 150   000,00 грн (на 88% від заявленої суми). Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.
Колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача такої суми пені та штрафу компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем зобов`язання з поставки товару, стягнення ж з відповідача пені та штрафу у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання. Тим більш, позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.
Колегія суддів вважає хибним посилання апелянта на те, що при розгляді справи суд першої інстанції надав оцінку додатковим поясненням відповідача, поданим з пропуском строку на їх подання, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.03.2024 встановлено відповідачу строк у 20 днів із дати отримання цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Копія даної ухвали, отримана представником відповідача 09.04.2024, тобто крайній строк на подання відзиву на позовну заяву припадав на 29.04.2024.
Крім того, за результатом повторного автоматизованого розподілу даної справи, проведеного на підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2024 № 94 у зв`язку з відпусткою (без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду у період з 15 липня 2024 до 15 липня 2025) судді Алексєєва А.П., головуючим суддею в даній справі призначено Коваля С.М.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.08.2024, окрім іншого, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України, – п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали.
Копія даної ухвали, отримана відповідачем 19.08.2024, тобто крайній строк на подання відзиву на позовну заяву після прийняття справи до розгляду новим складом припадав на 08.09.2024.
В той же час, відповідач не подавав відзив на позовну заяву та 21.10.2024 подав додаткові пояснення, які фактично є відзивом на позовну заяву, тобто даний відзив було подано з пропуском строку на його подання. Клопотання про поновлення або продовження строку на подання відзиву відповідач до Господарської суду Одеської області не заявляв.
Відповідно до ч. 1 ст. 118 ГПК України, заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже дані письмові пояснення відповідача підлягали залишенню без розгляду, оскільки подані з пропуском строку на їх подання.
Тому суд першої інстанції обґрунтовано не надавав оцінку даним письмовим поясненням позивача, в свою чергу рішення про зменшення неустойки було прийнято з ініціативи суду, а не за клопотанням сторони.

Як встановлено вище, доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 по справі №915/204/24 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 по справі №915/204/24 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пирятинський делікатес» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 по справі №915/204/24 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.01.2025 по справі №915/204/24 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 02.06.2025.

Головуючий                      К.В. Богатир

Судді:                      Л.В. Поліщук

                      С.В. Таран