ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2025 року
м. Київ
справа № 758/8581/20
провадження № 51-296 км 24
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
засудженого                                    ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції
захисника                                        ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12020100070002220, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: 
АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Подільського районного суду міста Києва від 18.06.2024 ОСОБА_6 засуджено за  ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінено, на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу. 
У решті вирок залишено без змін.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 28 червня 2020 року, приблизно о 19 год 30 хв., працюючи охоронцем, перебував на своєму робочому місці, а саме в магазині «АТБ-Маркет», що розташований за адресою: м. Київ, вул. В. Порика, б. 13, де помітив раніше незнайомого ОСОБА_8 , який знаходився біля входу до вищевказаного магазину.
В цей же день, приблизно о 19 год 36 хв., між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, на фоні якого у останнього, на ґрунті особистої неприязні, виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.
Реалізуючи свій злочинний умисел, знаходячись на сходах біля входу до магазину «АТБ-Маркет», ОСОБА_6 умисно штовхнув правою рукою в груди 
ОСОБА_8 , від чого останній впав спиною на сходи, після чого наніс йому удар правою ногою в праву частину голови, від чого потерпілий втратив свідомість.
Внаслідок вказаних злочинних дій ОСОБА_8 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
В обґрунтування зазначає, що при звільненні ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.  75  КК України судом апеляційної інстанції залишено поза увагою тяжкість злочину, від якого настали тяжкі наслідки для здоров`я потерпілого, обставини та спосіб вчинення кримінального правопорушення, зокрема, що потерпілий не вчиняв по відношенню до засудженого буд-яких протиправних дій, та його суспільна небезпечність. 
При цьому вважає безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, посилання в ухвалі апеляційного суду на те, що ОСОБА_8 просив призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки потерпілий лише зазначав, що примирився з обвинуваченим та претензій не має.
Не погоджується прокурор з твердженням апеляційного суду щодо врахування позиції сторони обвинувачення в суді першої інстанції під час судових дебатів щодо обрання ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки вона не є обов`язковою для суду.
На думку прокурора, суд апеляційної інстанції, у порушення положень ст. 419 КПК України, в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали не вказав, в чому виразилось необґрунтованість вироку, які статті закону порушено судом першої інстанції при призначенні покарання, а також не навів належних і достатніх мотивів ухваленого рішення, що свідчить про формальний підхід суду до розгляду апеляційної скарги сторони захисту та відповідно є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Не погоджуючись із касаційною скаргою прокурора захисник ОСОБА_7 подав заперечення, у яких, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просить ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор підтримала доводи касаційної скарги.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватістьОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що вказуючи на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог при застосуванні звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, які його обтяжують, даних про особу ОСОБА_6 , непогодився з висновками місцевого суду про те, що відсутні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. 
Так, переглядаючи вирок в порядку апеляційної процедури, суд зазначив, що місцевим судом при призначенні покарання правильно враховано обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, однак не в повній мірі враховано дані про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, зайнятий суспільно корисною працею, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи.
Крім того, відповідно до наявного у матеріалах кримінального провадження клопотання потерпілого ОСОБА_8 (т. 1 а. п. 150), останній примирився з обвинуваченим, претензій до нього не має та просив призначити ОСОБА_6 покарання на підставі ст. 75 КК України, що свідчить про безпідставність доводів касаційної скарги про протилежне.
Також апеляційний суд послався на позитивну процесуальну поведінку обвинуваченого, який в ході розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанції належним чином виконував свої процесуальні обов`язки.
На підставі наведеного, вказаний суд дійшов висновку, що усі наведені обставини в своїй сукупності свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання із встановленням йому іспитового строку, шляхом застосування положень ст. 75 КК України, при цьому відсутні будь-які обмеження для застосування до обвинуваченого вказаної правової норми.
Разом з тим, судом апеляційної інстанції звернено увагу на позицію прокурора, який в судових дебатах просив суд першої інстанції призначити обвинуваченому остаточне покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України.
Враховуючи наведе, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо можливості звільнення  ОСОБА_6  від відбування покарання з випробуванням відповідно до приписівст. 75 КК України, з наведенням докладних мотивів постановленого рішення. 
Підстав вважати, що при виборі форми реалізації кримінальної відповідальності у виді звільнення від відбування покарання із встановленням іспитового строку було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, Суд не вбачає, оскільки у даному конкретному кримінальному провадженні досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
На думку колегії суддів, призначене  ОСОБА_6  покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65, 75 КК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, тому касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                           ОСОБА_3