Справа № 303/5057/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       08 квітня 2025 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2024 року, постановлену суддею Кость В.В., в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту постійного догляду
встановив:

У червні 2024 року  ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного догляду.
Заяву мотивує тим, що він є племінником ОСОБА_2 , яка потребує постійного догляду. ОСОБА_2 - особа з інвалідністю ІІ групи, за якою він постійно доглядає, піклується, виконує хатню роботу. Стан її здоров`я потребує регулярного прийому ліків, контролю за їх прийомом. 
Згідно висновку про наявність когнітивних порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно самообслуговуватися, самостійно пересуватися, від 06.03.2024 №32 виданого Центром сімейної медицини «Здорова родина», ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги, а саме соціальні послуги на непрофесійній основі.
Відповідно до висновку №05 про результати комплексного визначення індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг від 19.04.2024, складеного КНП «ЦПМСД Мукачівської міської ради територіальної громади(смт Чинадійово)» за результатами комплексного визначення індивідуальних потреб встановлено, що ОСОБА_2 потребує надання соціальних послуг з догляду.
Інших родичів в ОСОБА_2 , які можуть здійснювати за нею постійний догляд, крім її племінника, немає. Встановлення факту постійного догляду за тіткою ОСОБА_2 потрібен заявнику для можливості офіційного підтвердження такого у державних органах.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2024 року заяву про встановлення факту постійного догляду відмовлено у відкритті провадження.
Суд вказав, що надані заявником докази не свідчать, що він використав позасудовий порядок встановлення факту того, що він є єдиною особою, яка  зайнята постійним доглядом за хворою тіткою.
Оскільки розгляд заяви ОСОБА_1 віднесено до повноважень інших органів і за законом не підлягає судовому розгляду, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду  ОСОБА_1 оскаржив таку в апеляційному порядку.
У апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норма процесуального та матеріального права.
Зокрема, вказує на відсутність спеціальної заборони на розгляд та вирішення вимоги в порядку цивільного судочинства, а саме в порядку окремого провадження встановлення факту здійснення постійного догляду.
Суд не може відмовити у відкритті провадження у справі з мотивів недоведеності заявленої вимоги, відсутності доказів, тощо, оскільки подання доказів можливе лише на наступних стадіях цивільного процесу.

У дане судове засідання з`явився представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Мокрянин М.М. та просив апеляційний суд задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Заявник ОСОБА_1 повідомлений шляхом надсилання йому судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення від 21.03.2025
Заінтересована особа ОСОБА_2 також повідомлялася шляхом надсилання їй судової повістки, однак така повернулася з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» від 19.03.2025.
Довідка поштового відправлення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18).
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що у червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме - про встановлення факту постійного догляду за своєю тіткою ОСОБА_2 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25 грудня 1997 року по справі № 9зп).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначає, що одним з аспектів справедливого судочинства є доступ до суду. Наприклад, у справі Беллет проти Франції(Bellet v. France) суд зазначає: «рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві». 
Проте, в справі Мельник проти України суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.
       Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд відмовив у відкритті провадження з тих підстав, що законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного догляду, однак заявник не надав доказів використання ним таких позасудових методів встановлення факту про який просить встановити в суді.
ОСОБА_1 зазначає, що законодавство не містить спеціальної заборони на розгляд та вирішення вимоги в порядку окремого провадження про встановлення факту постійного догляду і суд не може відмовити у відкритті провадження з мотивів недоведеності заявленої вимоги та відсутності доказів, оскільки подання доказів можливе тільки на наступних стадіях цивільного процесу.
Апеляційний суд не погоджується з такою позицією заявника з огляду на наступне.
Перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України, зокрема суд розглядає заяви про встановлення факту: 1)родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Однак, такий перелік не є вичерпним та в окремих випадках підлягає розширенню, якщо суд вважатиме за потрібне розглядати справу про встановлення певного факту в рамках окремого провадження та якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду(частина 4 статті 315 ЦПК України).
Тобто, законодавством передбачено, що заявник повинен звернутися спочатку до уповноважених органів щодо встановлення певного факту, отримання підтверджуючого документу, тощо. Даний процес забезпечує розвантаженість судової системи та чіткий поділ функцій, оскільки суд не може перейняти на себе функції інших державних органів чи установ, які можуть вчиняти певні юридичні дії для громадян за їх безпосереднім зверненням. Суд вправі взяти на себе частково такі функції, якщо державні органи чи установи неправомірно обмежують чи перешкоджають громадянам в отриманні певних послуг, зокрема щодо встановлення факту здійснення одноособового постійного догляду за особою, яка цього потребує.
Зазвичай, встановлення факту самостійного виховання заявник ставить за мету отримати певні пільги, зокрема, компенсацію за догляд, яка встановлена частиною 7 статті 13 Закону України «Про соціальні послуги». У разі, коли заявник надає суду підтвердження, що він звертався до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення із заявою про згоду надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі у паперовій формі. Законний представник або особа, яка потребує стороннього догляду, подає заяву про згоду отримувати соціальні послуги від фізичної особи, яка надає соціальні послуги.
Крім цього, заявник може звернутися до органу опіки і піклування із заявою про призначення опікуна або піклувальника особі, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі та отримати висновок про призначення/відмову у призначенні.
Однак, ОСОБА_1 не надав суду вищезазначені докази, що свідчить про недотримання ним досудового способу врегулювання такого питання.
Вищезазначене кореспондується із практикою Верховного Суду. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.10.2024 у справі №148/524/23 суд встановив, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду, адже чинним законодавством передбачено позасудове встановлення такого факту. Тому суди помилково розглянули справу по суті заявлених вимог.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній. Таким чином, враховуючи, що законом визначений позасудовий порядок встановлення факту, який просив встановити заявник, апеляційний суд правильно вважав, що дана заява не підлягає судовому розгляду, у зв`язку з чим обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2024 року у справі №378/760/23).
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків щодо відмови у відкритті провадження, оскільки встановлення даного факту здійснюється у позасудовому порядку, а заявник не надав суду доказів, які б свідчили про вчинення ним дій позасудового врегулювання такого питання.
       Отже, доводи апеляційної скарги не доводять необґрунтованості та незаконності оскаржуваної ухвали, а тому на підставі статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2024 року без змін.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: