ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 травня 2025 року
м. Київ
справа № 466/2893/21
провадження № 51-106км24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженої                                                 ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140090001108, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та зареєстрованої у АДРЕСА_1 , фактично проживаючої у  АДРЕСА_2 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 321 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2023 року ОСОБА_6 засуджено: 
- за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень;
- за ч. 1 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна;
- за ч. 3 ст. 321 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.
Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою і засуджено за вчинення ряду кримінальних правопорушень за обставин, детально наведених у судовому рішенні.
Так, 06 грудня 2020 року приблизно о 09:45 ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік будинку № 45 по вул. Лисенка у м. Львів, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, незаконно, повторно, збула ОСОБА_8 , анкетні дані якого змінено, таблетку білого кольору в якій виявлено «метадон», що віднесений до наркотичних засобів, обіг яких обмежено, загальною масою 0,0223 грам, та дві таблетки в яких виявлено «зопіклон» - сильнодіючий лікарський засіб, загальною масою 0,0150 грам, які попередньо придбала та зберігала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин.
Також 21 січня 2021 року, в період часу з 08:50 по 09:20 ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік АС № 2, яка розташована по вул. Богдана Хмельницького, 225 у м. Львів, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, повторно, незаконно збула ОСОБА_8 , анкетні дані якого змінено, таблетку, в якій виявлено «метадон», що віднесений до наркотичних засобів, обіг яких обмежено, загальною масою 0,0223 грам, дві таблетки, в яких виявлено «зопіклон», що відноситься до сильнодіючих лікарських засобів, загальною масою 0,0150 грам, які попередньо придбала та зберігала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин.
Також 21 січня 2021 року, приблизно о 09:20 ОСОБА_6 , перебуваючи по вул. Богдана Хмельницького, 225 у м. Львів, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, повторно, незаконно зберігала десять таблеток, в яких виявлено «зопіклон», що відноситься до сильнодіючих лікарських засобів, загальною масою 0,075 грам, і які вона попередньо придбала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин.
Крім цього, 21 січня 2021 року, у період часу з 14:25 до 15:23, працівниками поліції в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 вилучено: 9 таблеток, у яких виявлено «метадон», що відноситься до наркотичних засобів, обіг яких обмежено, загальною масою 0,2025 грам; 6 таблеток та 1 фрагмент таблетки, у яких виявлено «зопіклон», що відноситься до сильнодіючих лікарських засобів, загальною масою 0,0506 грам, які ОСОБА_6 попередньо незаконно придбала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин та незаконно зберігала.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року вирок районного суду залишено без зміни.
Постановою Верховного Суду від 11 червня 2024 року ухвалу апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Надалі, вироком Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано.
Ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень;
- за ч. 1 ст. 307 КК України - позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України - позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна;
- за ч. 3 ст. 321 КК України - позбавлення волі на строк 3 роки;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з моменту затримання та звернення вироку до виконання.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить вирок апеляційного суду змінити та застосувати до останньої положення ст. 75 КК України. 
Вважає, що суд апеляційної інстанції, призначаючи покарання, належним чином не мотивував рішення про неможливість застосування у цьому кримінальному провадженні інституту звільнення від відбування покарання, не зважив на всі дані про особу винної, які в сукупності з пом`якшуючими обставинами є підставами для звільнення її від відбування покарання з випробуванням.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджена ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу свого захисника і просила її задовольнити на викладених підставах.
Прокурор ОСОБА_5 вважав подану касаційну скаргу необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6  у вчиненні кримінальних правопорушень, за які її засуджено та кваліфікація вчиненого в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника  ОСОБА_7 , наведені нею у касаційній скарзі, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення і її особі через суворість є безпідставними.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Обмеження щодо застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачені абзацом першим цієї частини, не застосовуються, якщо суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про визнання винуватості у кримінальних провадженнях щодо корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією.
Із системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
Так, мотивуючи своє рішення щодо обрання  ОСОБА_6  виду покарання, суд першої інстанції врахував характер і тяжкість вчинених нею кримінальних правопорушень; відсутність негативних наслідків; особу винної, яка відповідно до ст. 89 КК України є несудимою; щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень; наявність в обвинуваченої тяжких захворювань та прийшов до висновку, що їй слід призначити покарання в межах санкцій відповідних частин статей, а за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України - із застосуванням ст. 69 КК України призначити більш м`яке покарання.
Крім цього, враховуючи особу ОСОБА_6 і вищевказані пом`якшуючі обставини, місцевий суд прийшов до висновку, що її виправлення і перевиховання можливі без ізоляції від суспільства.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_6 покарання, взяв до уваги обставини, які були враховані місцевим судом.
Разом із цим, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання з можливістю виправлення та перевиховання винної без його відбування залишилися поза увагою суду першої інстанції дані про особу обвинуваченої, яка вчинила декілька епізодів тяжких злочинів із кваліфікуючою ознакою щодо їх повторності.
Крім цього, колегія суддів зазначила, що обвинувачена раніше притягалась до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 321 КК України, збула наркотичні засоби та сильнодіючі лікарські засоби, які отримала по програмі замісної терапії, а сам факт наявності у ОСОБА_6 тяжких захворювань не може за відсутності інших визначених ст. 75 КК України вимог, слугувати єдиною підставою для звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням.
Тому апеляційний суд погодився з місцевим судом в частині рішення про призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, однак установив, що висновок місцевого суду про можливість застосування щодо неї положень ст. 75 КК України зроблено без урахування особливостей правозастосування наведеної норми матеріального права і належним чином не вмотивовано, оскільки тяжкість злочинів, конкретні обставини справи та дані про особу обвинуваченої не свідчать про можливість її виправлення та перевиховання без відбування покарання.
Таким чином, повною мірою врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, зокрема й ті, на які захисник  ОСОБА_7 послалася у касаційній скарзі, зваживши на принцип індивідуалізації покарання, апеляційний суд правильно призначив ОСОБА_6 основне покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке належить відбувати реально, без конфіскації майна.
Зважаючи на зазначені вище дані, тяжкість вчинених у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_6 покарання у зазначеному виді й розмірі справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України, є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нових злочинів. 
Обставини, наведені захисником у касаційній скарзі, зокрема наявність у ОСОБА_6 тяжких захворювань не є безумовною підставою для застосовування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Слід вказати, що такі дані беруть до уваги під час вирішення питання про звільнення засудженої особи від відбування покарання за хворобою, що регламентується ст. 84 КК України.
Вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК України.
Переконливих доводів, які би спростовували висновок суду апеляційної інстанції про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, захисник у касаційній скарзі не навела.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити апеляційному суду повно й усебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.
За таких обставин, підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                           ОСОБА_3