ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 травня 2025 року
м. Київ
справа № 990SCGC/6/25
провадження № 11-90сап25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді  Уркевича В. Ю., 
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Пількова К. М., Ступак  О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А.,
за участю:
секретаря судового засідання  Іщук В. С.,
представника Вищої ради правосуддя  Белінської О. В. 
розглянула на відкритому судовому засіданні скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 23 січня 2025 року № 113/0/15-25 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2024 року № 3597/2дп/15-24 про притягнення судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» і
ВСТАНОВИЛА:
1. Суддя ОСОБА_1 через свого представника адвоката Селівакіна І. О. подав до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) скаргу на рішення Вищої ради правосуддя (далі -ВРП) від 23 січня 2025 року № 113/0/15-25 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2024 року № 3597/2дп/15-24 про притягнення судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» (далі - оскаржене до суду рішення).
Друга Дисциплінарна палата ВРП (далі - Друга ДП ВРП) рішенням від 11 грудня 2024 року № 3597/2дп/15-24 «Про притягнення судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» (далі - спірне рішення) вирішила притягнути скаржника до дисциплінарної відповідальності та застосувати до нього дисциплінарне стягнення у виді попередження. 
ОСОБА_1 із цим рішенням Другої ДП ВРП не погодився і 23 грудня 2024 року подав до ВРП скаргу на нього, за наслідками розгляду якої ВРП ухвалила оскаржене до суду рішення, яким залишила без змін спірне рішення Другої ДП ВРП.
2. Будучи невдоволеним результатами перегляду ВРП спірного рішення Другої ДП ВРП, суддя ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати як суду касаційної інстанції зі скаргою на оскаржене до суду рішення, позаяк вважає його протиправним і необґрунтованим, у зв`язку із чим просить його скасувати. Підстави для скасування називає такі: 
- спірне рішення Друга ДП ВРП ухвалила з порушенням вимог Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), на що, як гадає скаржник, Рада не звернула уваги під час перегляду цього рішення дисциплінарного органу;
- у діях судді ОСОБА_1  під час здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення нема ознак складу дисциплінарного проступку;
- дії судді ОСОБА_1 не призвели до настання будь-яких істотних негативних наслідків, що своєю чергою унеможливлює кваліфікацію таких дій за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII);
- поставлений за провину скаржнику проступок має матеріальний, а не формальний склад; на думку скаржника, Рада в цій частині припустилася помилки;
- ВРП перевищила свої повноваження, бо фактично вдалася до оцінки судового рішення.
Існування цих підстав суддя ОСОБА_1 обґрунтовує низкою доводів, серед яких є такі:
- оскаржене до суду рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, згідно з якими ВРП дійшла відповідних висновків. Усупереч вимогам пункту 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII Рада чітко не виразила свої мотиви щодо необхідності залишення спірного рішення Другої ДП ВРП без змін, не мотивувала підстави відхилення кожного з аргументів скаржника, які переконували в незаконності рішення дисциплінарного органу. Натомість Рада на користь свого рішення про залишення дисциплінарного органу без змін фактично продублювала аргументи останнього;
- 10 грудня 2024 року, тоді, коли ОСОБА_1 перебував у відпустці, він звернувся до ВРП із клопотанням надіслати на адресу його електронної пошти оновлений висновок члена ВРП - доповідача у його дисциплінарній справі та інші матеріали справи, бо бажав з`ясувати, чи складав доповідач оновлений висновок після розгляду дисциплінарної скарги в засіданні Другої ДП ВРП від 23 жовтня 2024 року та заслуховування на ньому пояснень ОСОБА_1 . Він знав, що 5 грудня 2024 року доповідач Маселко Р. А. підготував оновлений висновок, який йому завчасно не направили для ознайомлення. Направили тільки 10 грудня 2024 року у відповідь на його клопотання. 11 грудня 2024 року лікарі оформили медичний висновок про його тимчасову непрацездатність, зумовлену загостренням хронічного захворювання. Про ці обставини він відразу звістив дисциплінарну палату і у зв`язку з ними листовно клопотав про відкладення розгляду справи. Дисциплінарна палата проігнорувала ці відомості і 11 грудня 2024 року без його участі розглянула питання про притягнення його як судді до дисциплінарної відповідальності. Порушення полягають в тому, що Друга ДП ВРП обмежила його права знати зміст діяння, яке йому ставиться за провину, позаяк завчасно ні за власною ініціативою, ні на його прохання не надіслала оновлений висновок доповідача - члена ВРП і таким чином звузила його можливість підготувати додаткові пояснення на оновлений висновок доповідача, які, на думку скаржника, вплинули б на результати голосування від 11 грудня 2024 року і привели б до ухвалення протилежного, а не спірного рішення. Проявом порушення є те, що дисциплінарний орган відхилив його клопотання про відкладення розгляду скарги, хоча для цього були поважні об`єктивні причини (хворобливий стан здоров`я); 
- ВРП формально підійшла до оцінки аргументів його скарги, належним чином не дослідила всі обставини та обмежилася коротким фактичним описом обставин замість належного вмотивування причин відхилення доводів скаржника. Зокрема, ВРП не надала значення тому, що спірне рішення стосовно нього Друга ДП ВРП ухвалювала неповним складом дисциплінарної палати, оскільки на засіданні 11 грудня 2024 року не був присутній член дисциплінарної палати Бурлаков С. Ю., який раніше голосував проти притягнення його до відповідальності. Інакше кажучи, спірне рішення Друга ДП ВРП ухвалила не всіма її членами, а лише тими, хто був присутній на засіданні 11 грудня 2024 року. Втім дисциплінарна палата ВРП як орган дисциплінарного контролю є повноважною ухвалювати ті чи ті (інші) рішення лише за умови участі в голосуванні всіх членів кожної відповідної палати. На його переконання, правила частини четвертої статті 50 Закону № 1798-VIII (рішення у дисциплінарній справі ухвалюється відкритим поіменним голосування простою більшістю голосів) треба розуміти таким чином, що рішення у дисциплінарній справі ухвалюється простою більшістю голосів усіх членів дисциплінарної палати, а не тих, що брали участь в голосуванні (як це відбулося 11 грудня 2024 року, коли один із членів дисциплінарної палати в ухваленні спірного рішення Другої ДП ВРП участі не брав). На кінцеву думку скаржника, таке рішення Другої ДП ВРП стосовно нього не може визнаватися рішенням дисциплінарної палати, а є суто рішенням тих її членів, що брали участь в голосуванні;
- ухвалення спірного рішення Другої ДП ВРП відбулося з порушенням строків розгляду дисциплінарної скарги. ВРП залишила поза увагою пояснення судді про сплив з 07 листопада 2024 року тримісячного строку для розгляду його дисциплінарної справи, або, інакше кажучи, розгляд відбувся з порушенням вимог частини тринадцятої статті 49 Закону № 1798-VIII; 
- ВРПхибно кваліфікувала його дії за ознаками складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, - умисне інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків, бо його дії не характеризуються наявністю в них усіх елементів складу дисциплінарного проступку, передбаченого цією нормою закону. ВРП не дослідила окремо і не мотивувала, чи є реальними наслідки, перелічені Другою ДП ВРП в оскарженому спірному рішенні, чи істотні і негативні вони; Рада не оцінила окремо кожен з його аргументів і обмежилась лише формальним посиланням на висновки дисциплінарної палати у спірному рішенні;
- ВРП виходила із необґрунтованих висновків про те, що склад адміністративного правопорушення за статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) є формальним, а не матеріальним (тобто таким, для наявності об`єктивної сторони якого необов`язкове настання істотних наслідків), а також: належним чином не дослідила умисел під час ухвалення оскарженого до суду рішення; дійшла неправильних висновків, що він скоїв грубі порушення норм закону; не уяснила, чи наслідки, наведені Другою ДП ВРП у спірному рішенні, справді є істотними; не зважила, що звільнення за судовим рішенням [певного] порушника від адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного проступку з тих юридичних підстав, які він як суддя застосував стосовно конкретної особи, не тільки істотних, але й жодних реальних наслідків не потягло. Коли постановлялося рішення в справі про адміністративне правопорушення № 308/16778/21, були взяті до уваги відомості про особу правопорушника (волонтера громадської організації, що допомагає військовим на фронті), а також брак доказів про перебування правопорушника у стані алкогольного сп`яніння;
- в оскарженому до суду рішенні ВРП надала юридичну та фактичну кваліфікацію матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 308/16778/21, оцінила законність підстав і мотивів винесеної постанови від 22 лютого 2023 року у цій справі. Приміром, ВРП в оскарженому до суду рішеннівисловлює незгоду зі змістом постанови, постановленої ним як суддею, та її мотивами такими формулюваннями:
1) «під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний врахувати особливості дії норм КУпАП у часі та застосувати правове регулювання, яке існувало на час розгляду відповідних справ»;
2) «…за таких обставин під час розгляду справи № 308/16778/21 про адміністративне правопорушення суддя ОСОБА_1 зобов`язаний був урахувати особливості дії норм КУпАП у часі та застосувати правове регулювання, яке існувало на день вчинення особою правопорушення, тобто станом на 28 листопада 2021 року». 
Натомість, як нагадує скаржник, перегляд та оцінка судових рішень є прерогативою виключно судів вищих інстанцій, а не ВРП. Оскільки ВРП вдалася до таких дій, то тим самим вона перевищила свої повноваження.
3. ВРП подала відзив на скаргу, у якому словами її представника не погоджується з доводами скарги, вважає їх необґрунтованими та просить скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржене до суду рішення - без змін. 
Відзив здебільшого обґрунтований мотивами та доводами, подібними до тих, які наведені в оскарженому судовому рішенні.На думку ВРП, оскаржене до суду рішення в достатній мірі відповідає критерію обґрунтованості, а зазначені в скарзі обставини ґрунтуються певною мірою на довільному трактуванні норм права.
Серед іншого, на спростування доводів скаржника про обмеження його в праві ознайомитися з оновленим висновком доповідача від 05 грудня 2024 року покликається на те, що ВРП листом від 10 грудня 2024 року № 33189/0/9-24, який був надісланий на електронну пошту скаржника, яку він сам назвав у своїй заяві від 10 грудня 2024 року, йому були надіслані матеріали дисциплінарної справи стосовно судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 для ознайомлення, і таким чином заодно була надана можливість ознайомитися з оновленим висновком доповідача .
В оскарженому до суду рішенні та в спірному рішенні Дисциплінарної палати зазначено, що ухвалення суддею постанови про звільнення правопорушника від відповідальності всупереч чітким і недвозначним нормам КУпАП спричинило настання низки істотних негативних наслідків. 
На переконання ВРП, оскаржене до суду рішення є правомірним та обґрунтованим, зокрема, щодо того, що дії судді ОСОБА_1 під час розгляду судової справи № 308/16778/21 охоплюються складом дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, як умисне інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.
ВРП, коли ухвалювала оскаржене до суду рішення від 23 січня 2025 року № 113/0/15-24, діяла в межах повноважень, вчинила всі дії для об`єктивного встановлення всіх обставин справи та жодним чином не порушила норми законодавства. Відтак просить погодитися з тим, що нема підстав для задоволення скарги судді ОСОБА_1 .
4. Велика Палата ухвалою від 27 лютого 2025 року відкрила провадження за скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 02 квітня 2025 року призначила розгляд справи на судовому засіданні.
5. Факти та обставини, на підставі яких Друга ДП ВРП виснувала, що суддя ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок, можна викласти лаконічно таким чином.
До ВРП 11 квітня 2024 року (вх. № К-4/6/7-24) надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_2 на дії судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 під час розгляду справи № 308/16778/21.
ЇЇ автор зазначив, що суддя ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи № 308/16778/21 скасував постанову суду першої інстанції про притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, та звільнив особу від адміністративної відповідальності на підставі статті 22 цього Кодексу, обмежившись усним зауваженням.
У скарзі зауважувалося, що станом на день, коли особа-водій вчинила адміністративне правопорушення, та на день розгляду судом справи № 308/16778/21 КУпАП не передбачав можливості застосування статті 22 (звільнення від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення) у разі вчинення правопорушення за статтею 130 КУпАП.
На переконання автора дисциплінарної скарги ОСОБА_2 , суддя ОСОБА_1 грубо порушив норми статті 22 КУпАП, звільнивши від адміністративної відповідальності особу через малозначність вчиненого діяння за наявності прямої заборони на таке звільнення.
Таке грубе порушення закону призвело, на думку скаржника, до негативних наслідків: були завдані збитки Державному бюджету України, оскільки особа не сплатила передбачений санкцією статті штраф; не була досягнута мета КУпАП щодо виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення; підрив авторитету та довіри до судової влади, адже особа, яка керувала транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, уникла адміністративної відповідальності.
У зв`язку з викладеним, з огляду на характер адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, що має підвищену суспільну небезпеку порівняно з іншими визначеними КУпАП правопорушеннями, ОСОБА_2 просив притягнути суддю ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності з підстав, передбачених підпунктом «б» пункту 1, пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
Друга ДП ВРП ухвалою від 07 серпня 2024 року № 2411/2дп/15-24 відкрила дисциплінарну справу щодо дій судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 під час розгляду справи № 308/16778/21, оскільки виходила з того, що встановлені Дисциплінарною палатою обставини можуть свідчити про наявність у діях судді ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «б» пункту 1, пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, як умисне або внаслідок недбалості незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору; умисне або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між членами ВРП від 11  квітня 2024 року доповідачем по справі визначено члена ВРП Маселка Р. А. 
07 серпня 2024 року Друга ДП ВРП ухвалою № 2411/2дп/15-24 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 у зв`язку з можливою наявністю в його діях складу дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «б» пункту 1, пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
23 жовтня 2024 року суддя ОСОБА_1 особисто брав участь у засіданні Другої ДП ВРП, яка розглядала дисциплінарну справу стосовно нього, надав пояснення та заперечення на скаргу. 
Наступне засідання Другої ДП ВРП з розгляду дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_1 призначено на 11 грудня 2024 року, ОСОБА_1 належним чином повідомили про це на засіданні та шляхом оприлюднення цієї інформації на офіційному вебсайті ВРП. 
10 грудня 2024 року скаржник подав до ВРП клопотання, в якому просив надіслати на адресу його електронної пошти оновлений висновок доповідача у його дисциплінарній справі та інші матеріали справи. У відповідь на це клопотання того само дня, тобто 10 грудня 2024 року ВРП надіслала на названу електронну адресу судді ОСОБА_1 матеріали дисциплінарної справи для ознайомлення. Ця дія підтверджується електронним листом від 10 грудня 2024 року № 33189/0/9-24, її не спростовує сам скаржник.
На засіданні Другої ДП ВРП, яке відбулося 11 грудня 2024 року, суддя ОСОБА_1 участі не брав, того самого дня подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням стану здоров`я та неможливістю участі в засіданні. Повідомив про бажання бути присутнім під час розгляду справи. За результатами розгляду цього клопотання Друга ДП ВРП ухвалою відмовила в його задоволенні. Своє рішення мотивувала тим, що засідання 11 грудня 2024 року не є першим засіданням у цій справі, усі обставини справи були з`ясовані, суддя дав свої пояснення щодо звинувачення його у скоєнні дисциплінарного проступку, ці прояснення ВРП заслухала на попередньому засіданні 23 жовтня 2024 року. 
За наслідками розгляду дисциплінарної справи Друга ДП ВРП вирішила притягнути суддю Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до нього дисциплінарне стягнення у виді попередження.
6. Рішення притягнути суддю ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності Друга ДП ВРП обґрунтувала такими фактичними обставинами, які вона встановила і дослідила. 
За інформацією з офіційного вебпорталу «Судова влада України», зі звіту про автоматизований розподіл судових справ між суддями встановлено, що 08 грудня 2021 року для одноособового розгляду справи № 308/16778/21 було визначено суддю Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Сарай А. І.
Зі змісту судового рішення, який збережений в Єдиному державному реєстрі судових рішень, видно, що під час розгляду цієї справи суд встановив, що 28 листопада 2021 року о 02:58 год в місті Ужгороді на вулиці Гагаріна поблизу будинку 69 водій ОСОБА_5 керував автомобілем «ВАЗ 2104», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; тремтіння пальців рук; поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку відмовився і таким чином порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху.
Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Сарай А. І., коли розглядала справу про адміністративне правопорушення, заслухала пояснення ОСОБА_5 та його захисника, дослідила матеріали справи і встановила, що в діях ОСОБА_5 є склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною першою статті 130 КУпАП, - відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження в установленому порядку освідчення на стан алкогольного сп`яніння. Ця суддя постановою від 6 вересня 2022 року визнала ОСОБА_5 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, та наклала на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
ОСОБА_5 не погодився з цією постановою і через свого представника оскаржив її в апеляційному порядку.
Відповідно до звіту про автоматизований розподіл судових справ між суддями від 19 вересня 2022 року справу № 308/16778/21 для апеляційного розгляду передано судді ОСОБА_1
Закарпатський апеляційний суд (суддя ОСОБА_1) постановою від 22 лютого 2023 року постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 вересня 2022 року у справі № 308/16778/21 щодо ОСОБА_5 скасував і звільнив ОСОБА_5 від адміністративної відповідальності на підставі статті 22 КУпАП, обмежившись усним зауваженням.
Цей суд, як видно з його постанови, дійшов висновку, що з огляду на матеріали справи суд першої інстанції обґрунтовано встановив у діях ОСОБА_5 ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, повно і всебічно з`ясував обставини, передбаченні статтею 280 КУпАП, яким чином ОСОБА_5 скоїв правопорушення, встановив форму вини та виніс постанову відповідно до вимог статей 283, 284 КУпАП і, як підкреслив суд апеляційного рівня, на підставі наявних у справі та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд першої інстанції оцінив у сукупності згідно з вимогами статей 251, 252 КУпАП правильно відобразив у мотивувальній частині постанови суду.
Водночас у постанові апеляційний суд зазначив, що згідно зі статтею 22 КУпАП орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням. Правила цієї статті відображають принцип індивідуалізації адміністративної відповідальності, який означає відповідність заходу впливу, що обирається для правопорушника, меті адміністративної відповідальності. Він передбачає як індивідуальний підхід до застосування примусових заходів залежно від особистих якостей правопорушника та характеру і обставин вчинення проступку, так і можливість пом`якшення і навіть відмови держави від застосування заходів відповідальності, якщо її мета може бути досягнута іншим шляхом. Відомостей, що ОСОБА_5 притягувався раніше за адміністративні правопорушення, матеріали справи не містять.
У постанові апеляційного суду, яку постановив суддя ОСОБА_1, також зазначається, що ОСОБА_5 є членом Громадської організації «Щит і Меч» і допомагає Збройним Силам України як волонтер та водій, який неодноразово брав участь у доставці гуманітарних вантажів у зону ведення бойових дій, а також на території, які звільнені від російської окупації.
З огляду на ці та інші відомості, з уваги, що порушення Правил дорожнього руху, яке допустив ОСОБА_5 , хоча і містить ознаки складу правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, однак за характером перебігу не завдало збитків державним або суспільним інтересам або безпосередньо громадянам, а також якщо зважити на ту допомогу державі, яку надає ОСОБА_5 , апеляційний суд вирішив, що існують законні підстави звільнити ОСОБА_5 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, та відповідно до статті 22 КУпАП закрити провадження у справі в порядку, передбаченому частиною другою статті 284 цього Кодексу.
7. Друга ДП ВРП в аспекті дій судді ОСОБА_1 , до яких він вдався під час розгляду справи № 308/16778/21, підсумувала, що всупереч сталому розумінню характеру правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, суддя ОСОБА_1 у постанові виснував, що порушення Правил дорожнього руху, яке допустив правопорушник ( ОСОБА_5 ), хоча і містить ознаки складу правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, однак вони є такими, що не завдали збитків державним або суспільним інтересам чи безпосередньо громадянам. Разом з відомостями про участь правопорушника в допомозі державі [описаними вище способами] ці обставини в сукупності, на думку судді ОСОБА_1 , давали законні підстави звільнити ОСОБА_5 від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
На переконання Другої ДП ВРП, у постанові суддя не навів мотивів, як саме він установив, що вчинене водієм ОСОБА_5 адміністративне правопорушення не спричинило шкоди державним або суспільним інтересам або безпосередньо громадянам.
До того ж суддя ОСОБА_1 не обґрунтував у рішенні, чому вважає конкретне правопорушення малозначним і чому правопорушників можна звільняти від покарання, незважаючи на пряму заборону закону.
Як установила Друга ДП ВРП, у поясненнях суддя ОСОБА_1 стверджував, що одним із фактів, який він врахував, є те, що ОСОБА_5 є єдиним годувальником у сім`ї і оформлював документи на здійснення догляду за ОСОБА_6 , 1948 року народження, яка потребує постійного стороннього догляду та піклування. Однак у рішенні Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року зазначений факт жодним чином не відображений.
Матеріали адміністративної справи № 308/16778/21 не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 доглядає за будь-якими особами.
Знов-таки, як зауважила Друга ДП ВРП, у рішенні Закарпатського апеляційного суду від 22  лютого 2023 року не наведено справжніх мотивів, якими керувався суддя ОСОБА_1 під час ухвалення рішення.
Всупереч вимогам статей 252, 280 КУпАП у рішенні у справі № 308/16778/21 суддя ОСОБА_1 невмотивовано застосував правила статті 22 КУпАП та жодним чином не мотивував, чому діяння ОСОБА_5 є малозначним. Суддя здійснює підміну понять та стверджує, що малозначність обумовлена участю ОСОБА_5 у громадській організації, фактом догляду за ОСОБА_6 та здійсненням волонтерської діяльності.
Водночас малозначність визначається характером учиненого діяння і не залежить від особи правопорушення та його майбутньої поведінки.
Друга ДП ВРП акцентує увагу на тому, що ОСОБА_5 вчинив адміністративне правопорушення 28 листопада 2021 року, тобто до початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, тому нема причинно-наслідкових зв`язків між діянням та обставинами, які встановив суддя ОСОБА_1 .
Обставини, на які суддя ОСОБА_1 посилається як на підстави для застосування попередження замість установленої законом санкції, не є обставинами, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення. До того ж ОСОБА_5 , як видно з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, не визнав своєї провини та не розкаявся у вчиненому, а навпаки - заперечував вчинення адміністративного правопорушення.
На переконання Другої ДП ВРП, брак належного мотивування у справах про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП свідчить про наявність у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, зокрема, внаслідок недбалості - незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору.
Поза тим, під час розгляду дисциплінарної справи Друга ДП ВРП дійшла висновку про наявність в діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, визначеного пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (умисне грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків).
Дисциплінарна палата виходила з того, що характер адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, має підвищену суспільну небезпеку порівняно з іншими встановленими цим Кодексом правопорушеннями, а безпідставне звільнення правопорушників має вкрай негативні наслідки. Розгляд зазначеної категорії справ є суспільно значущим та має значний суспільний інтерес.
Окремо Друга ДП ВРП зауважила, що практика звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, визначеного статтею 130 КУпАП за малозначністю неодноразово викликала обґрунтовану критику в суспільстві та сприймалася як один зі способів уникнення відповідальності.
Така практика призвела до необхідності ухвалення Закону України від 16 лютого 2021 року № 1231-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху», яким прямо заборонено застосовувати до таких правопорушень статтю 22 КУпАП.
У пояснювальній записці щодо необхідності ухвалення цього Закону було вказано: «Незважаючи на суспільний резонанс, водії, які керують та вчиняють правопорушення у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, не завжди отримують належне адміністративне покарання, що, у свою чергу, призводить до небезпечного поширення в суспільстві думки, що керування в нетверезому стані не є чимось небезпечним та аморальним, а будь-які неприємності, які можуть виникнути у зв`язку з цим, легко вирішити».
Отже, ці зміни були покликані унеможливити звільнення таких правопорушників від відповідальності та змінити думку суспільства щодо можливості «легко вирішити неприємності».
Друга ДП ВРП вирішила, що твердження судді ОСОБА_1 про те, що правопорушник допомагає державі та долучений до волонтерського руху, а тому його варто звільнити від відповідальності, у звичайної розсудливої людини може скласти враження, що керування у стані алкогольного сп`яніння допустиме для людей, які долучені до оборони держави.
На основі аналізу приписів статей 1, 245 КУпАП Друга ДП ВРП узагальнила, що звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП на підставі статті 22 цього Кодексу попри чіткі та недвозначні норми законодавства, які не передбачають такої можливості, внесення законодавцем змін, які це забороняють, значну суспільну увагу до цієї категорії справ та сталу судову практику у своїй сукупності дозволяють визнати, що в цьому випадку суддя ОСОБА_1 вчинив грубе порушення закону.
Безпідставне звільнення від покарання має наслідком невиконання завдань КУпАП щодо виховання особи, яка вчинила таке правопорушення, у дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
У спірному рішенні Дисциплінарної палати містяться судження про те, що ухвалення суддею постанови про звільнення правопорушника від відповідальності всупереч чітким і недвозначним нормам КУпАП спричиняє настання низки істотних негативних наслідків:
- уникнення правопорушником відповідальності, яку він безспірно мав понести у зв`язку з доведенням учинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП;
- невиконання завдань КУпАП щодо виховання особи, яка вчинила таке правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами. Це формує у громадян відчуття безкарності та стимулює продовження вчинення правопорушень;
- у державний бюджет не було сплачено штраф на загальну суму 17 000 грн, які держава мала використати для виконання своїх функцій, зокрема соціальних;
- у зв`язку з недотриманням суддею під час розгляду справ прямої вимоги КУпАП щодо неможливості застосування статті 22 КУпАП до правопорушень, передбачених статтею 130 КУпАП, нівелюються зусилля законодавця, які із запровадженням такого правила були спрямовані на унеможливлення уникнення покарань. Це ще більше посилює поширення в суспільстві думки, що завдяки суддям навіть пряма заборона не перешкоджає легкому уникненню покарання за керування транспортним засобом у стані сп`яніння. А отже, такі дії судді підривають авторитет правосуддя та не сприяють довірі громадян до суду;
- формування хибної практики апеляційного суду, яка є орієнтиром для судів першої інстанції. Виокремлення такого негативного наслідку дій суддів, які ухвалюють остаточні судові рішення, відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду (пункти 144, 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 червня 2022  року № 11-84сап21).
Оцінюючи допущені суддею ОСОБА_1 порушення, Друга ДП ВРП виходила з того, що на засіданні, яке відбулося 23 жовтня 2024 року, суддя ОСОБА_1 підтвердив, що застосування ним статті 22 КУпАП під час притягнення до відповідальності за статтею 130 КУпАП не було наслідком помилки. Він усвідомлював, що закон не дозволяє закривати провадження за статтею 130 КУпАП у зв`язку з малозначністю. Однак, на переконання судді, таке застосування є дискреційним правом суду, застосування цієї статті в подібних ситуаціях є обґрунтованим та може здійснюватися й надалі. Основною причиною такого застосування статті 22 КУпАП, на думку судді, є запровадження воєнного стану. Суддя ОСОБА_1 погодився з тим, що процесуального шляху застосування статті 22 КУпАП нема, проте, на його думку, таке застосування можливе щодо волонтерів та військових. Суддя ОСОБА_1 також повідомив, що окремі справи за статтею 130 КУпАП були ним зупинені з тих міркувань, що правопорушники теж є військовослужбовцями, проте обставини у зазначених справах не були для судді настільки очевидними, як у справах, у яких суддя відразу застосував статтю 22 КУпАП.
У спірному рішенні Друга ДП ВРП зазначає, що дії судді є усвідомленими та цілеспрямованими. Незважаючи на чітке пояснення своєї позиції, суддя вдався до самовільної, всупереч волі законодавця, підміни функції правозастосування, притаманної суду. Добрі наміри судді ОСОБА_1 не виправдовують його позиції, а навпаки - підсилюють враження сторонніх спостерігачів, що представники судової влади можуть присвоїти непритаманні їм функції: можливість судді відступати від положень статті 24 Конституції України, надаючи певним особам перевагу (більший обсяг прав і свобод порівняно з іншими).
З обставин дисциплінарної справи, мотивації, наведеної в постанові судді ОСОБА_1 від 22 лютого 2023 року, та пояснень судді вбачається, що він усвідомлював, що стаття 22 КУпАП містить пряму заборону на її застосування щодо статті 130 КУпАП, однак свідомо застосував її без наведення належної мотивації.
Друга ДП ВРП врахувала, що на момент учинення дисциплінарного проступку суддя ОСОБА_1 мав стаж роботи на посаді судді понад 18 років. Це свідчить, що суддя мав достатній досвід щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення, а, отже, мав усвідомлювати всі наслідки своїх дій. Системний аналіз законодавства, обставин та матеріалів дисциплінарної справи став наслідком того, що Друга ДП ВРП дійшла висновку про те, що дії судді ОСОБА_1 під час винесення постанови у справі № 308/16778/21 не є наслідком добросовісної суддівської помилки, а є результатом усвідомлених дій, спрямованих на безпідставне звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності.
Визначаючи вид стягнення, Друга ДП ВРП проаналізувала також інші обставини, які впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Зокрема, перевіркою Дисциплінарної палати з`ясувалось питання щодо системності дій судді в його практиці застосування статті 22 КУпАП. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) виявлено обставини, які можуть свідчити про винесення суддею ОСОБА_1 постанов, у яких він застосував статтю 22 КУпАП з метою звільнення водіїв від адміністративної відповідальності, передбаченої статтями 121, 122, 126, 130 КУпАП, незважаючи на пряму заборону.
Наприклад, згідно з інформацією з ЄДРСР суддя ОСОБА_1 з 23 вересня 2021 року ухвалив щонайменше 12 судових рішень із застосуванням статті 22 КУпАП (постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП у справах № 299/6398/21 від 16 березня 2022 року, № 308/14471/21 від 21 березня 2022 року, № 936/1166/21 від 20 липня 2022 року, № 308/5953/21 від 03 серпня 2022 року, № 308/5556/22 від 26 жовтня 2022 року, № 308/14176/22 від 20 лютого 2023 року, № 936/722/21 від 01 березня 2023 року, № 303/2742/21 від 06 березня 2023 року, № 308/17872/22 від 20 березня 2023 року; за статтею 126 КУпАП у справі № 303/4437/22 від 14 листопада 2022 року; за частиною п`ятою статті 122 КУпАП у справі № 308/13460/22 від 06 лютого 2023 року, за статтею 121 КУпАП у справі № 936/697/23 від 04 жовтня 2023 року).
Друга ДП ВРП у спірному рішенні зауважила, що в перелічених справах суддя ОСОБА_1. також скасував постанови суду першої інстанції та на підставі статті 22 КУпАП звільнив правопорушників від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.
У рішеннях, які стосувалися притягнення до відповідальності правопорушників за статтею 130 КУпАП, суддя ОСОБА_1 застосовував положення статті 22 КУпАП без жодного мотивування щодо малозначності. Підставою, що давала право на застосування статті 22 КУпАП, на думку судді, яку він висловив у своїх поясненнях, була наявність у правопорушника статусу волонтера або військовослужбовця.
Натомість Друга ДП ВРП встановила, що у судовій практиці судді ОСОБА_1 наявні справи, у яких такий підхід застосовано до правопорушників, які не перебувають у статусі волонтера чи військовослужбовця (справи № 299/6398/21, № 308/14471/21, № 936/1166/21, № 308/5953/21, № 308/5556/22, № 308/14176/22, № 936/722/21, № 303/2742/21, № 308/17872/22, № 303/4437/22, № 308/13460/22, № 936/697/23).
З огляду на ці обставини Друга ДП ВРП дійшла висновку, що звільнення суддею ОСОБА_1 водіїв-порушників від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення всупереч приписам статті 22 КУпАП свідчить про наявність у діях судді складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, - умисне інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.
Водночас у зв`язку зі встановленням у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону, Друга ДП ВРП дійшла висновку, що немає потреби окремо кваліфікувати дії судді за підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (внаслідок недбалості незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору).
Під час вибору виду стягнення Друга ДП ВРП взяла до уваги умисний характер допущених суддею порушень, істотні негативні наслідки, позитивну характеристику судді за місцем роботи, те, що він не має дисциплінарних стягнень, ступінь вини у вчиненні проступку та з огляду на принцип пропорційності (домірності) вважала достатнім застосувати до судді ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді попередження і ухвалила спірне рішення 11 грудня 2024 року.
8.  ОСОБА_1 не погодився зі спірним рішення Дисциплінарної палати і подав до ВРП 23 грудня 2024 року скаргу на нього, у якій просив скасувати це рішення та закрити дисциплінарне провадження.
Вимоги обґрунтовує подібними доводами, які викладені в його апеляційній скарзі до Великої Палати на оскаржене до суду рішення. В стислому вигляді вони мають такий вигляд:
-Дисциплінарна палата не надала скаржнику можливості завчасно ознайомитися з оновленим висновком доповідача у дисциплінарній справі від 05 грудня 2024 року;
-Дисциплінарна палата безпідставно відмовила йому у задоволенні клопотання від 10 грудня 2024 року про відкладення розгляду справи у зв`язку з незадовільним станом здоров`я та ухвалила рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності без нього, без надання йому можливості ознайомитися з оновленим висновком, позбавила його нагоди дати додаткові пояснення у цій дисциплінарній справі;
- Дисциплінарна палата не мала повноважень ухвалювати рішення в дисциплінарній справі, бо засідала не в повному складі Другої ДП ВРП. Неповний склад палати пояснює тим, що на засіданні 23 жовтня 2024 року Дисциплінарна палата в повному її складі не змогла ухвалити рішення за результатами розгляду дисциплінарної справи, через неможливість отримати більшості голосів за те чи те рішення (два члени Дисциплінарної палати Ковбій О. В. та Мельник О. П. проголосували «за» притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а два члени Дисциплінарної  палати Бурлаков С. Ю., Саліхов В. В. - «проти»). А от тоді, коли ухвалювали спірне рішення (11 грудня 2024 року), склад палати був неповний, бо на засіданні не було члена Другої ДП ВРП Бурлакова С. Ю. , який на попередньому засіданні (23 жовтня 2024 року) голосував проти притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності;
- дисциплінарна справа була розглянута з порушенням строку, встановленого частиною тринадцятою статті 49 Закону № 1798-VIII, поза межами дев`яноста днів з дня її відкриття, а звідси - поза повноваженнями Дисциплінарної палати ухвалювати рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Гадає, що у зв`язку з наведеним ВРП мала закрити провадження;
- під час розгляду дисциплінарної справи Рада переоцінила правильність судового рішення (постанови судді), зокрема правильність застосування статті 22 КУпАП. Вкотре нагадує, що такі дії є порушенням конституційного принципу незалежності суддівської діяльності, відповідно до якого дисциплінарне провадження не може бути спрямоване на оцінку законності рішень суду;
-дії скаржника як судді під час розгляду судової справи № 308/16778/21 не містять складу дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, оскільки постанова, яка була постановлена у справі про адміністративне правопорушення № 308/16778/21, містить оцінку аргументів сторін щодо суті спору. 
- у межах згаданої справи про адміністративне правопорушення судовий розсуд з вибору рішення щодо дії правопорушника основувався на відомостях про особу правопорушника, ступінь його вини, наслідки правопорушення, обставини вчинення правопорушення, інші обставини, що підлягають з`ясуванню на виконання вимог статті 280 КУпАП. Отож якщо би не була застосована стаття 22 КУпАП, то тоді, як гадає скаржник, настала б ситуація, за якої рішення суду прямо вплинуло б на діяльність волонтерської організації, пошкодило б забезпеченню обороноздатності України, що є абсолютно недопустимим в умовах повномасштабного вторгнення рф в Україну;
- мотиви, наведені у рішенні Другої ДП ВРП, не підтверджують грубого порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків, що є підставою притягнення судді до дисциплінарної відповідальності відповідно до пункту 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
9. 23 січня 2025 року ВРП на засіданні за участі судді ОСОБА_1 розглянула скаргу судді, заслухала доповідача - члена ВРП та самого суддю-скаржника, який брав участь у цьому засіданні в режимі відеоконференції і ухвалила оскаржене до суду рішення.
ВРП зазначила, що проаналізувала законодавство, яке стосується спірних правовідносин, зокрема взяла до уваги, що адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП, характеризується значною, порівняно з іншими адміністративними правопорушеннями, які визначені приписами КУпАП, суспільною небезпечністю, у зв`язку із чим санкція частини першої цієї статті передбачає застосування до правопорушника більш суворого адміністративного стягнення, ніж в інших випадках, передбачених КУпАП. За своїм складом таке адміністративне правопорушення є формальним, а диспозиція цієї статті не містить вказівок на настання шкідливих наслідків протиправного діяння, фізичної шкоди, яка могла бути завдана об`єкту посягання, тобто відповідальність настає лише за сам факт вчинення діяння. Не настання шкідливих наслідків для охоронюваних законом прав та інтересів не впливає на наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.
Характер суспільної небезпеки (суспільної шкідливості) відмежовує адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, від кримінального правопорушення.
За приписами статті 7 КУпАП, яка визначає питання забезпечення законності при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до положень статті 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Законом України від 16 лютого 2021 року № 1231-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху», який набрав чинності 17 березня 2021 року, статтю 22 КУпАП доповнено приміткою такого змісту: «Примітка. Положення цієї статті не застосовуються до правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 121, частиною п`ятою статті 122, статтями 122^2, 122^4, частиною третьою статті 123, частинами другою - четвертою статті 126 та статтею 130 цього Кодексу».
З урахуванням приписів статті 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
За таких обставин під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний врахувати особливості дії норм КУпАП у часі та застосувати правове регулювання, яке існувало на час розгляду відповідних справ.
Станом на день винесення постанови у судовій справі № 308/16778/21 правила статті 22 КУпАП чітко й однозначно вказували на заборону їх застосування у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.
Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Дискреційні повноваження, які використовує суддя під час прийняття рішення, не звільняють суддю від обов`язку мотивувати підстави його прийняття, а навпаки, ще більше зобов`язують після ретельної оцінки обставин справи, доказів та доводів сторін обґрунтувати їх прийняття та/або відхилення судом та мотивувати відповідні висновки суду, щоб прийняте рішення не сприймалось як свавільне.
10. Зі змісту постанови суду у справі № 308/16778/21 вбачається, що ОСОБА_5 вчинив дії 28 листопада 2021 року, тобто після внесення до статті 22 КУпАП змін щодо неможливості застосування положень цієї статті, зокрема, до правопорушень, передбачених статтею 130 КУпАП.
У постанові суддя ОСОБА_1 не навів жодного обґрунтування можливості застосування під час кваліфікації дій особи правил статті 22 КУпАП станом на дату їх винесення (тобто після внесення до цієї статті змін).
Відсутність належних мотивів та обґрунтування застосування судом приписів статті 22 КУпАП у редакції, яка станом на день ухвалення відповідних судових рішень не підлягала застосуванню у справах про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, безпосередньо впливає на якість судового рішення як процесуального документа, на можливість сприйняття його як сторонами, так і суспільством у цілому як результату правильного застосування юридичних норм, справедливого процесу та належної оцінки фактів, а також сприйняття його як такого, що може бути ефективно виконаним.
Усупереч вимогам статей 252, 280 КУпАП суддя ОСОБА_1 у постанові суду у справі № 308/16778/21 не навів належних мотивів застосування приписів статті 22 КУпАП у редакції, яка діяла до 17 березня 2021 року та втратила чинність станом на день винесення суддею цієї постанови.
Зокрема, ухвалюючи зазначене судове рішення, суддя ОСОБА_1 вважав, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. Поряд з цим вирішив, що згідно зі статтею 22 КУпАП орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
11. За результатами апеляційного розгляду справи суддя ОСОБА_1 виснував, що порушення Правил дорожнього руху, яке допустив ОСОБА_5 хоча й містить ознаки складу правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, однак, виходячи з його фактичних обставин, не завдало збитків державним або суспільним інтересам або безпосередньо громадянам, а тому, якщо зважити на його допомогу державі, є підстави для звільнення ОСОБА_5 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням відповідно до статті 22 КУпАП, і закрити провадження у справі в порядку, передбаченому частиною другою статті 284 цього Кодексу.
Водночас згідно з вимогами частини другої статті 33 КУпАП під час накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, не враховуються.
Доводи судді ОСОБА_1 стосовно того, що Дисциплінарна палата вдалась до оцінки винесеної ним постанови та зазначила про порушення суддею статті 252 (оцінка доказів) та статті 280 КУпАП (обставини, що підлягають з`ясуванню під час розгляду справи про адміністративні правопорушення), є неспроможними та не спростовують наявності однозначної законодавчо закріпленої КУпАП заборони застосовувати відповідну норму у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
Друга ДП ВРП у межах дисциплінарного провадження не надавала оцінки законності чи обґрунтованості винесеної суддею постанови, а здійснила оцінку дій судді під час розгляду справи про адміністративні правопорушення № 308/16778/21.
Здійснюючи правосуддя, суддя безумовно має право на власне тлумачення закону, зокрема й таке, що відрізняється від загальноприйнятого розуміння. Однак таке тлумачення повинно бути добросовісним, а також відображеним у судовому рішенні, ухваленому за наслідком розгляду справи, оскільки виключно шляхом викладення доводів щодо можливості застосування чи незастосування норми закону можна зрозуміти мотиви судді та яким чином він дійшов відповідних висновків.
За результатами апеляційного розгляду справи № 308/16778/21 суддя ОСОБА_1 погодився з висновком суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, тобто дійшов висновків про доведеність вини цієї особи у вчиненні адміністративних правопорушень. Суддя ОСОБА_1, встановивши вину особи у вчиненні адміністративного правопорушення, все ж вирішив звільнити особу від адміністративної відповідальності за наявності прямої заборони на вчинення таких дій.
ВРП погодилась також і з висновком Другої ДП ВРП щодо того, що незазначення в постанові суду у справі № 308/16778/21 мотивів недотримання закріплених у примітці статті 22 КУпАП приписів, якими забороняється застосування правил цієї статті до правопорушень, передбачених статтею 130 КУпАП, свідчить про неналежне виконання суддею ОСОБА_1 вимог статей 252, 280 цього Кодексу.
З огляду на однозначну заборону, встановлену законом щодо застосування статті 22 КУпАП у справах про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, беручи до уваги характер адміністративного проступку, передбаченого згаданою статтею, що має підвищену суспільну небезпеку порівняно з іншими визначеними КУпАП правопорушеннями, суддя зобов`язаний був навести в постанові суду вмотивоване обґрунтування застосування правил статті 22 цього Кодексу усупереч загальним засадам КУпАП щодо дії в часі закону про відповідальність за вчинення адміністративних правопорушень.
Доводи скарги судді ОСОБА_1 не містять обґрунтування щодо неврахуванням судом [першої інстанції] правил законодавства, чинних на день розгляду справи.
ВРП аналізує пояснення судді ОСОБА_1, в яких він вказує на наявність сталої судової практики судів першої і апеляційної інстанцій про застосування статті 22 КУпАП до правопорушень, відповідальність за які передбачена статтею 130 КУпАП та які мали місце після 17 березня 2021 року, тобто після дня набрання чинності Законом України від 16 лютого 2021 року № 1231-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху».
Водночас ВРП зауважує, що на день винесення суддею ОСОБА_1 постанови суду від 22 лютого 2023 року у справі № 308/16778/21 і на день вчинення водієм ОСОБА_5 адміністративного правопорушення -28 листопада 2021 року, приписи статті 22 КУпАП чітко й однозначно вказували на заборону їх застосування у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.
За таких обставин під час розгляду справи № 308/16778/21 про адміністративне правопорушення суддя ОСОБА_1 зобов`язаний був виконати особливості дії норм КУпАП у часі та застосувати правове регулювання, яке існувало на день вчинення особою правопорушення, тобто станом на 28 листопада 2021 року.
До того ж матеріали дисциплінарної справи мають обставини, які свідчать, що суддя ОСОБА_1 вчинив порушення умисно, позаяк з його власних пояснень, наданих на засіданні Дисциплінарної палати 23 жовтня 2024 року, вбачається, що під час притягнення порушника до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП він чинив саме з таким наміром. Тобто він усвідомлював, що закон не дозволяє закривати провадження за статтею 130 КУпАП у зв`язку з малозначністю. Однак таке застосування, на переконання судді, є дискреційним правом суду, у подібних ситуаціях є обґрунтованим та може здійснюватися надалі, а основною причиною такого застосування статті 22 КУпАП, на думку судді, є запровадження воєнного стану.
Під час розгляду справи № 308/16778/21 про адміністративне правопорушення суддя ОСОБА_1 «проігнорував» особливості дії норм КУпАП у часі та не застосував правове регулювання, яке існувало на день вчинення особою правопорушення. Водночас необхідність застосування такого правового регулювання є зрозумілим і недвозначним, і за наведених вище обставин виключало іншу поведінку судді.
Отже під час розгляду справи № 308/16778/21 мало місце грубе порушення закону суддею ОСОБА_1 
ВРП відмову скасувати рішення її дисциплінарного органу мотивувала ще тим, що Дисциплінарна палата навела в своєму рішенні перелік істотних негативних наслідків, до яких призвело винесення суддею постанови у справі №308/16778/21 про звільнення правопорушника від відповідальності всупереч чітким та недвозначним нормам КУпАП, а тому погодилась із висновком Другої ДП ВРП щодо того, що дії судді ОСОБА_1 під час розгляду справи № 308/16778/21 охоплюються складом дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону №1402-VIII, як умисне інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.
З приводу доводів ОСОБА_1 про нерозгляд його клопотання про відкладення засідання Другої ДП ВРП, призначеного на 11 грудня 2024 року у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я, ВРП наголосила, що суддя ОСОБА_1 особисто брав участь у засіданні Другої ДП ВРП 23 жовтня 2024 року. На засіданні Другої ДП ВРП, яке відбулося 11 грудня 2024 року, суддя ОСОБА_1 участі не брав, у день засідання подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та неможливістю участі в засіданні, повідомив про бажання бути присутнім під час розгляду справи. Це клопотання члени Дисциплінарної палати розглянули і за результатами розгляду ухвалили рішення відмовити в його задоволенні у зв`язку з тим, що засідання 11 грудня 2024 року вже не перше з розгляду його дисциплінарної справи, усі обставини справи уже були з`ясовані, пояснення ОСОБА_1 були заслухані у попередньому засіданні, що зрештою узгоджується з правилами частини четвертої статті 47 Закону № 1798-VIII. 
Доводи скаржника про неповноважний склад Другої ДП ВРП під час ухвалення спірного рішення ВРП потрактувала як неспроможні, оскільки на засіданні Дисциплінарної палати 11 грудня 2024 року, коли було ухвалене оскаржене до суду рішення, брали участь чотири члени Дисциплінарної палати - більшість від складу Другої ДП ВРП, власне були виконані щодо цього вимоги, передбачені  частиною четвертою статті 26 Закону № 1798-VIII (до складу кожної Дисциплінарної палати входить щонайменше чотири члени ВРП) та частиною другою статті 30 цього Закону (засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу Дисциплінарної палати). 
Стосовно доводів судді ОСОБА_1 про порушення Дисциплінарною палатою строку розгляду дисциплінарної справи, встановленого частиною тринадцятою статті 49 Закону № 1798-VIII, ВРП в оскарженому судовому рішенні зазначила, що цей строк не є припинювальним. 
За частиною четвертою статті 26 Закону № 1798-VIII до складу кожної Дисциплінарної палати входить щонайменше чотири члени ВРП. Згідно із частиною другою статті 30 цього Закону засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу Дисциплінарної палати.
У світлі наведеного законодавчого регулювання, ВРП вирішила, що доводи судді ОСОБА_1 про ухвалення оскарженого рішення неповноважним складом Другої ДП ВРП, є беззмістовним, оскільки в засіданні Дисциплінарної палати 11 грудня 2024 року, коли було ухвалене спірне рішення, брали участь чотири члени Дисциплінарної палати - більшість від складу Другої ДП ВРП.
За результатами розгляду скарги судді ОСОБА_1 ВРП підсумувала, що Дисциплінарна палата з достатньою повнотою оцінила зібрані у дисциплінарній справі матеріали, які підтверджують вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, а наведені у скарзі судді доводи не спростовують висновків, зазначених у рішенні Другої ДП  ВРП від 11 грудня 2024 року, про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності та не дають підстав для його скасування.
Відтак ВРП ухвалила спірне рішення 23 січня 2024 року, яким залишила без змін оспорене рішення Другої ДП ВРП від 11 грудня 2024 року про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Скаржник не погодився з оскарженим судовим рішенням і звернувся до Великої Палати зі скаргою на нього.
12. На судове засідання 15 травня 2025 року скаржник та його представник не з`явилися. Від представника скаржника адвоката Селівакіна І. О. до Великої Палати надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю у розгляді іншої судової справи в іншому суді. Велика Палата при розгляді зазначеного клопотання зважила  на повторність клопотання з подібних підстав та не знайшла достатніх підстав, які б спонукали до відкладення розгляду справи.
Представник ВРП в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні скарги, своє прохання мотивувала міркуваннями, наведеними у відзиві.
13. Велика Палата дослідила доводи, наведені в скарзі, додаткових письмових поясненнях представника скаржника та у відзиві на скаргу; перевірила матеріали справи та матеріали дисциплінарного провадження щодо судді ОСОБА_1;  заслухала суддю-доповідача у справі та пояснення представника ВРП в засіданні, всебічно і повно з`ясувала всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга. Відповідаючи на порушені в скарзі питання, Велика Палата виходить з фактичної та юридичної правової природи дисциплінарного порушення, яке поставлено за провину судді, меж касаційного перегляду та принципів адміністративного судочинства, наявності в дисциплінарному діянні ознак складу порушення, дотримання процедурних повноважень дисциплінарного органу, на підставі яких було прийнято рішення про вчинення суддею дисциплінарного порушення, і дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги судді ОСОБА_1 з огляду на таке.
14. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) та частина друга статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) зобов`язують суд застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суди зобов`язані вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає і врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ, що є мінімальними стандартами демократичного суспільства.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
За частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
15. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон        № 1402-VIII в редакції чинній на момент виникнення правовідносин.
Відповідно до статті 131 Конституції України в Україні діє ВРП.
Повноваження, статус, порядок діяльності та засади організації ВРП визначає Закон № 1798-VIII в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин.
Порядок розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді встановлено статтею 51 Закону № 1798-VIII, відповідно до частини третьої якої скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 3 Закону № 1798-VIII ВРП забезпечує здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді та утворює органи для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів - Дисциплінарні палати ВРП.
За частиною другою статті 50 цього Закону за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.
Відповідно до статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2 - 5 частини десятої статті 51 цього Закону; 4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює Дисциплінарні палати з числа членів ВРП.
Згідно зі статтею 26 Закону № 1798-VIII кількість Дисциплінарних палат та кількісний склад кожної палати визначаються рішенням ВРП з урахуванням вимог цього Закону. До складу кожної Дисциплінарної палати входить щонайменше чотири члени ВРП. При формуванні Дисциплінарних палат ВРП має забезпечити, щоб щонайменше половина, а якщо це неможливо - принаймні значна частина членів кожної Дисциплінарної палати були суддями або суддями у відставці. У разі необхідності ВРП може ухвалити рішення про залучення членів однієї Дисциплінарної палати до роботи іншої Дисциплінарної палати або про делегування голові ВРП повноважень ухвалювати такі рішення. Організація роботи Дисциплінарних палат здійснюється в порядку, визначеному регламентом ВРП.
16. Відповідно до статті 1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до статті 23 цього Кодексу адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Згідно із частиною першою статті 130 цього Кодексу керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягнуть накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
17.Із застосуванням системного аналізу приписів законодавства стала судова практика трактує адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП, як діяння, що характеризується значною, порівняно з іншими адміністративними правопорушеннями, які визначені приписами КУпАП, суспільною небезпечністю, у зв`язку із чим санкція частини першої цієї статті передбачає застосування до правопорушника більш суворого адміністративного стягнення, ніж в інших випадках, передбачених КУпАП.
Цей адміністративний делікт відноситься до формальних складів адміністративних проступків, оскільки його об`єктивна сторона визначає яких зовнішніх поведінкових дій (поведінки) повинен уникати суб`єкт правопорушення: не повинен керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, встановлює формальну заборону на вчинення певних дій, лише за саме порушення якої настає адміністративно-деліктна відповідальність. Для кваліфікації цього складу адміністративного правопорушення не обов`язково встановлювати настання будь-яких суспільно небезпечних реальних, зазвичай матеріальних (які можна пізнати органами чуття), наслідків для життя чи здоров`я людини, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій та інших об`єктів охорони КУпАП. Якщо не настають шкідливі наслідки для охоронюваних законом прав та інтересів, це не впливає на кваліфікацію адміністративного правопорушення за ознаками його складу, передбаченого статтею 130 КУпАП.
За приписами статті 7 КУпАП, яка визначає питання забезпечення законності при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до положень статті 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Як згадувалося вище, Закон України від 16 лютого 2021 року № 1231-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» доповнив статтю 22 КУпАП приміткою, за якою з дати набрання чинності доповненням (з 17 березня 2021 року) забороняється застосовувати правила цієї статті до правопорушень, передбачених   статтею 130 цього Кодексу.
18. Велика Палата в межах повноважень для суду касаційної інстанції та доводів скарги, на підставі встановлених фактичних обставин, що стали підставами для висновку про вчинення суддею дисциплінарного порушення, перевірила правильність застосування дисциплінарними органами норм матеріального і процедурного права, зокрема оцінила оскаржене до суду рішення ВРП щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді, мотиви автора скарги ( ОСОБА_2 ) про скоєння суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, та вважає, що відповідь на порушені в скарзі питання правомірності рішення дисциплінарного органу про притягнення скаржника до дисциплінарної відповідальності потребує насамперед з`ясування: чи було вчинено дисциплінарне правопорушення та які фактичні підстави цього проступку; чи містить діяння, яке поставлено за провину судді ОСОБА_1 , ознаки дисциплінарного проступку; чи встановлює закон підстави, за яких вчинені цим суддею дії мають (можуть) розцінюватися (кваліфікуватися) як дисциплінарний проступок; чи встановлює закон дисциплінарну відповідальність за порушення, яке поставлено за провину цьому судді; чи встановлена законом процедура здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді; чи були встановлені законом приводи для здійснення дисциплінарного провадження відносно судді ОСОБА_1 ; чи була дотримана процедура дисциплінарного провадження; чи повноважний орган провадив дисциплінарне провадження щодо судді ОСОБА_1 , чи не були порушені права судді ОСОБА_1 , передбачені законом, під час здійснення дисциплінарного провадження; чи мотивованим і обґрунтованим є рішення дисциплінарного органу ВРП і самої ВРП про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного порушення та чи не вийшов уповноважений дисциплінарний орган за межі своїх повноважень.
19. Дотримуючись означених меж, Велика Палата передусім зазначає, що під час судового перегляду скарги судді ОСОБА_1 нема потреби вдаватися до детального опису і з`ясування дотримання дисциплінарними органами формальних і матеріальних (фактичних) передумов для відкриття дисциплінарного провадження стосовно судді ОСОБА_1 , оскільки це в його скарзі не оспорюється.
20. Велика Палата погоджується з висновком ВРП про те, що в розумінні правил статті 8 КУпАП кожна [фізична] особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем скоєння правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
За таких обставин під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний застосовувати особливості дії норм КУпАП у часі та застосувати правове регулювання, яке існувало на час розгляду відповідних справ.
21. Станом на той день, коли суддя ОСОБА_1 виніс постанову у справі № 308/16778/21, правила статті 22 КУпАП чітко й однозначно прописували заборону їхнього використання у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.
22. Як встановила ВРП і не заперечується в скарзі, суддя ОСОБА_1 власне як суддя Закарпатського апеляційного суду під час перегляду судового рішення суду першої інстанції у справі № 308/16778/21 вдався до дій, наслідком яких стало винесення постанови від 22 лютого 2023 року про звільнення водія ОСОБА_5 від адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, з висловленням йому усного зауваження, хоча склад, характер та тяжкість правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, за законом забороняли таке звільнення, не давали підстав для звільнення від адміністративної відповідальності, зокрема, шляхом використання відомостей про те, що дії порушника Правил дорожнього руху, який керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, не завдали збитків державним або суспільним інтересам чи безпосередньо громадянам. До того ж суддя ОСОБА_1, коли чинив такі дії, не навів мотивів, як саме він установив, що вчинене водієм ОСОБА_5 адміністративне правопорушення не спричиняє шкоди державним або суспільним інтересам або безпосередньо громадянам. 
23. Слушними є висновки Другої ДП ВРП, з якими погодилася ВРП, що дії судді ОСОБА_1 під час перегляду судового рішення у справі № 308/16778/21 помітно суперечили вимогам статей 252, 280 КУпАП, позаяк у судовому рішенні суддя ОСОБА_1 застосував правила статті 22 КУпАП, але жодним чином не мотивував підставовість їхнього застосування, зокрема чому визнає діяння ОСОБА_5 малозначним. ВРП та її орган не обмежуються констатацією того, що суддя чинив неправильно, коли не навів мотивів застосування норми закону, якої не мав застосовувати, але деталізували, чому відомості, які суддя використав для рішення про звільнення від відповідальності за малозначністю, такими не є, і встановили, що суддя ОСОБА_1 вдався до підміни понять, бо замість кваліфікувати малозначність діяння через характер зовнішніх поведінкових дій суб`єкта правопорушення (учиненого діяння), почав наводити відомості про особу останнього та стверджувати, що малозначність обумовлена, зокрема, участю ОСОБА_5 у громадській організації, фактом догляду за ОСОБА_6 та здійсненням волонтерської діяльності. 
З дій судді ОСОБА_1  ВРП побачила, що під час перегляду рішення суду першої інстанції він не тільки не обґрунтував, чому вважав конкретне правопорушення малозначним і достатнім для звільнення від відповідальності, але через мотивування не дав судового розсуду, чому застосував таке звільнення попри пряму заборону закону.
24. Як установила Друга ДП ВРП, у поясненнях суддя ОСОБА_1 стверджував, що одним із фактів, який він використав для постановлення рішення про звільнення, є те, що ОСОБА_5 єдиний годувальник у сім`ї і оформлював документи на здійснення догляду за ОСОБА_6 , 1948 року народження, яка потребує постійного стороннього догляду та піклування. Однак, як видно з тексту постанови Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року, цей факт жодним чином не був відображений. Ба більше, матеріали адміністративної справи № 308/16778/21 не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 доглядає за будь-якими особами.
25. Убачаючи в діях судді ОСОБА_1 ознаки конкретного дисциплінарного проступку, Друга ДП ВРП на підтвердження його скоєння зазначила, що скаржник, коли переглядав судове рішення, не надав належного значення тому, що ОСОБА_5 вчинив адміністративне правопорушення 28 листопада 2021 року, до початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, а тому об`єктивно не могло бути підстав стверджувати про існування причинно-наслідкових зв`язків між діянням та обставинами, які використав суддя ОСОБА_1 .
26. На підставі викладених вище обставин ВРП підсумувала, що Друга ДП ВРП встановила наявність в діях судді ОСОБА_1 ознак складу дисциплінарного проступку, визначеного пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (умисне грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків). 
Велика Палата вважає ці висновки ВРП обґрунтованими, оскільки вони містять переконливі аргументи щодо дій судді ОСОБА_1 , які ВРП та її орган кваліфікували як дисциплінарний проступок.
27. Застосоване до судді дисциплінарне стягнення у виді попередження є таким, що відповідає характеру дисциплінарного проступку, який поставили за провину судді ОСОБА_1 . Це стягнення є домірним, у його виборі були задіяні відомості про умисний характер допущених суддею порушень, істотність негативних наслідків, характеристика особи судді за місцем роботи позитивного змісту, те, що в судді нема дисциплінарних стягнень, ступінь вини у вчиненні проступку.
ВРП слушно визнала обґрунтування вибору виду дисциплінарного стягнення правильним, оскільки воно опирається на змістовні аргументи, сформовані на основі системного аналізу законодавства та наявних доказів дисциплінарного провадження. 
На підсилення правильності цього висновку ВРП послалася на матеріали справи, в яких є відомості, що суддя ОСОБА_1 систематично застосовував статтю 22 КУпАП (звільнення від відповідальності через малозначність) у справах про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП, «ігноруючи» пряму законодавчу заборону такого застосування. Всупереч закону, принципу рівності всіх перед законом звільняв від відповідальності водіїв з огляду на їхній статус військовослужбовців чи волонтерів або за іншими подібними критеріями. ВРП встановила (послалася) щонайменше на 12 випадків подібного неправомірного застосування статті 22 КУпАП.
28. Доводи скаржника про розгляд його дисциплінарної справи з порушенням строку, встановленого частиною тринадцятою статті 49 Закону № 1798-VIII (дев`яносто днів з дня її відкриття), що має переконати про втрату повноважень Дисциплінарною палатою ухвалювати рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, не є достатніми для того, щоб засумніватися в законності оскарженого рішення.
Справді, за частиною тринадцятою статті 49 Закону № 1798-VIII Дисциплінарна палата розглядає дисциплінарну справу протягом дев`яноста днів з дня її відкриття. Цей строк може бути продовжений Дисциплінарною палатою не більше ніж на тридцять днів у виключних випадках, у разі потреби додаткової перевірки обставин та/або матеріалів дисциплінарної справи. 
Із законодавчого визначення і призначення цього строку можна уяснити, що це процедурний строк, який має спонукати до динамічного, оперативного, невідкладного, без зайвого відволікання здійснення дисциплінарного провадження.
Цей строк не має характерних властивостей строків давності, у межах якого стосовно особи компетентні органи можуть вчиняти певні дії, а після їхнього спливу легітимність повноважень цих органів припиняється. Тобто такий строк не є тим строком, із закінченням якого пов`язується настання певних юридичних наслідків, як-от обов`язок дисциплінарного органу закрити дисциплінарне провадження через закінчення строків дисциплінарного провадження.
Цей строк є орієнтовним, він має бути своєрідним тлом для визначення (у разі наявності для цього обставин), що дисциплінарне провадження здійснювалося несвоєчасно, тобто поза розумними строками, власне недотримання яких, серед іншого, в розумінні пункту 10 частини другої статті 2 КАС України мало би визнаватися підставами для визнання рішення суб`єкта владних повноважень незаконним (протиправним).
У цій справі Друга ДП ВРП відкрила дисциплінарну справу 07 серпня 2024 року, а спірне рішення Друга ДП ВРП ухвалила 11 грудня 2024 року, тобто розгляд дисциплінарного провадження тривав 125 днів. 
Велика Палата не може заперечити, що строк розгляду дисциплінарної справи, передбачений частиною тринадцятою статті 49 Закону № 1798-VIII у редакції, чинній на дату ухвалення спірного рішення Другої ДП ВРП, тривалістю 90 днів номінально не був дотриманий. Але звертає увагу на те, що сам по собі вихід за межі встановлених законом строків розгляду дисциплінарної справи не демонструє, що були недотримані розумні строки здійснення дисциплінарного провадження. Відтак можна стверджувати, що ці, названі у скарзі, підстави для скасування рішення ВРП не є такими для того, щоб втрутися в це рішення або в рішення Дисциплінарної палати, яка притягнула суддю ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
29. Велика Палата не вважає доладними доводи скаржника про те, що ВРП діяла незаконно, бо мовляв фактично вдалася до юридичної оцінки судового рішення, яке суддя ОСОБА_1 постановив у відомій справі, і таким чином перевищила свої повноваження. Щодо цього треба зазначити, що у своїх висновках і ВРП, і її дисциплінарний орган не характеризували підстави та мотиви судового рішення крізь призму його законності, обґрунтованості та справедливості, а намагалися виокремити дії судді як посадової особи органу державної судової влади під час здійснення своїх повноважень, фокусували увагу на кваліфікації діяльності судді, а не на юридичній оцінці результатів цієї діяльності.
30. Щодо доводів скаржника про ухвалення рішення дисциплінарним органом неповним складом Дисциплінарної палати, оскільки на засіданні 11 грудня 2024 року не був присутній член Дисциплінарної палати Бурлаков С. Ю., який раніше голосував проти притягнення судді до відповідальності, а отже, спірне рішення Другої ДП ВРП було ухвалене не всіма її членами, а лише тими, хто був присутній на засіданні 11 грудня 2024 року, то для відповіді на ці доводи Велика Палата ще раз покликається на правила Закону № 1798-VIII.
Відомо, що згідно з пунктами 4, 5 статті 26 цього Закону до складу кожної Дисциплінарної палати входить щонайменше чотири члени ВРП. У разі необхідності ВРП може ухвалити рішення про залучення членів однієї Дисциплінарної палати до роботи іншої Дисциплінарної палати або про делегування голові ВРП повноважень ухвалювати такі рішення. 
Тобто зазначена норма закону вимагає наявності кількісного складу Дисциплінарної палати і не містить обов`язкової умови дотримання персонального складу кожної окремої Дисциплінарної палати під час розгляду дисциплінарної справи. Законодавець передбачив можливість здійснення заміни відсутнього члена Дисциплінарної палати шляхом залучення іншого члена іншої Дисциплінарної палати. 
Відтак можна стверджувати, що інтерпретація скаржником згаданих вимог закону не відображає їхнього точного змісту та розуміння, тому не може бути вагомою для скасування рішення ВРП. 
31. Не є такими підставами для скасування оскарженого до суду рішення ВРП і посилання скаржника на не «завчасне» ознайомлення його з оновленим висновком доповідача від 05 грудня 2024 року, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. В цих матеріалах є лист ВРП від 10 грудня 2024 року № 33189/0/9-24, який Рада надіслала на зазначену скаржником в заяві від 10 грудня 2024 року електронну пошту. В цьому листі ВРП надала скаржнику посилання на матеріали дисциплінарної справи, розпочатої стосовно нього як судді Закарпатського апеляційного суду, щоб він міг ознайомитися з ними й, зокрема, з оновленим висновком. Було встановлено також, що скаржник мав можливість ознайомитися з цим висновком до початку засідання Другої ДП ВРП, призначеного на 11 грудня 2024 року.
32. Інші доводи апеляційної скарги ні самі по собі, ні в сукупності з щойно проаналізованими теж не містять підстав для втручання в оскаржене до суду рішення ВРП, позаяк матеріали справи, зміст оскарженого до суду рішення та рішення Другої ДП ВРП не має вад чи істотних помилок дисциплінарного органу, які би вимагали їхнього скасування з огляду на ці доводи скарги.
33. Отож ВРП, коли ухвалила оскаржене до суду рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № 1798-VIII. Оскаржене до суду рішення містить обґрунтовані мотиви, якими ВРП керувалася, коли формувала висновок про брак підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на спірне рішення Дисциплінарної палати.
Наведені у скарзі доводи не спростовують правильність висновків ВРП, які відповідають обставинам справи та нормам права, а тому не можуть бути підставою для скасування оскарженого до суду рішення.
34. Велика Палата під час ухвалення цієї постанови керується принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.
35. Велика Палата, як суд касаційної інстанції у цій справі, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» та від 28 жовтня 2010 року у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
36. Відповідно до частини восьмої статті 266 КАС України Велика Палата за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення ВРП або залишити його без змін.
Керуючись  статтями 243, 266, 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 23 січня 2025 року № 113/0/15-25 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2024 року № 3597/2дп/15-24 про притягнення судді Закарпатського апеляційного  суду   ОСОБА_1  до дисциплінарної відповідальності» залишити без задоволення, а це рішення Вищої ради правосуддя від 23 січня 2025 року - без змін.
Постанова у справі № 990SCGC/6/25 набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                                В. Ю. Уркевич
Суддя-доповідач                                                                                                    М. І. Гриців
Судді:                                                О. О. Банасько                                            О. В. Кривенда
                                                           О. Л. Булейко                                              К. М. Пільков
                                                           Ю. Л. Власов                                               О. В. Ступак
                                                           І. А. Воробйова                                           І. В. Ткач
                                                           Ж. М. Єленіна                                             О. С. Ткачук
Л. Ю. Кишакевич                                        Є. А. Усенко
В. В. Король