Справа № 148/2537/23
Провадження № 22-ц/801/708/2025
Категорія: 71
Головуючий у суді 1-ї інстанції Штифурко Л. А.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року	Справа № 148/2537/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.
Секретар: Пантелеймонова А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Тульчинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини,
Рішення ухвалила суддя Штифурко Л. А. 
Рішення ухвалено о 15 год 20 хв у м. Тульчин Вінницької області 
Повний текст судового рішення складено 23 січня 2025 року,

Встановив:
У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Тульчинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини.
Свої вимоги мотивувала наступним. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилася дочка ОСОБА_3 . Реєстрація народження доньки проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, тобто відомості про батька дитини вказані за заявою матері.
Проте батьком дитини є саме відповідач у справі - ОСОБА_1 , з яким вони дружили з дитинства, але відносин між ними не було. 19 травня 2017 року ОСОБА_1 святкував своє повернення додому у зв`язку із демобілізацією і закінчення служби. Ввечері того ж дня між нею та ОСОБА_1 сталась інтимна близькість. Наступного вечора - 20 травня 2017 року у них знову була інтимна близькість. Через два тижні після цього тест на вагітність виявився позитивним.
Вона зателефонувала відповідачу, повідомила його про це. 02 червня 2017 року він не відмовлявся, що є батьком дитини. Однак, 03 червня 2017 року він почав казати, що термін вагітності ще малий і краще позбутися дитини, проти чого вона категорично заперечила.
06 червня 2017 року в районній лікарні на консультації лікаря-гінеколога та після УЗД їй поставили заключний діагноз - вагітність. Після цього відповідач повідомив, що йому ще рано мати дітей, проте вона прийняла рішення залишити дитину.
У грудні 2018 року вона зверталася до суду із позовом про стягнення аліментів із відповідача на утримання дитини. Однак, з`ясувалося, що для стягнення аліментів спочатку необхідно встановити батьківство відповідача щодо дитини. У зв`язку з чим, за її заявою позов був залишений без розгляду ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2018 року.
Відповідач не визнає себе батьком її дочки, тому вона звернулася до суду із даним позовом та просила визнати ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і внести зміни в актовий запис № 26 від 15 лютого 2018 року про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчиненого Тиврівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, вказавши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України та змінити прізвище ОСОБА_3 з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 », по батькові: з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася в смт Шпиків Вінницької області.
Вирішено внести зміни до актового запису № 26 про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчиненого 15 лютого 2018 року Тиврівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, вказавши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України.
Змінено прізвище ОСОБА_3 з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 », по батькові з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме: 1073,60 грн. судового збору, 17 472,82 грн. витрат на проведення експертизи та 16 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, підписану його представником - адвокатом Бевз О. І., у якій, пославшись на те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить скасувати його і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, оскільки заявлене у підготовчому судовому засіданні представником відповідача клопотання про призначення у справі повторної молекулярно-генетичної експертизи з тих підстав, що первинна молекулярно-генетична експертиза була проведена з порушенням, проте таке клопотання залишено без розгляду, рішення по ньому не оформлено і закрито підготовче провадження, постановленням відповідної ухвали, у якій також не відображено рішення по даному клопотанню.
У судовому засіданні 13 січня 2025 року представник відповідача повторно заявила клопотання про проведення повторної молекулярно-генетичної експертизи і наполягала на його розгляді. За результатами розгляду клопотання винесено ухвалу, якою суд відмовив у задоволенні клопотання за формальних підстав і зазначив, що дана ухвала не підлягає апеляційному розгляду. Проте відповідно до положень статті 353 ЦПК України ухвала про призначення експертизи підлягає апеляційному оскарженню. Таким чином судом порушені права відповідача на належний справедливий судовий розгляд, обмеживши право відповідача на належний захист та підтвердження своєї позиції.
У судовому рішенні не відображено позицію відповідача щодо призначення повторної молекулярно-генетичної експертизи та не зазначено мотивів, за яких суд відмовив у призначенні такої експертизи.
Такі порушення процесуального законодавства хоч і не є підставою для скасування судового рішення, але у сукупності призвели до постановлення завідомо незаконного рішення. 
Суд, не дивлячись на упередженість свідка ОСОБА_8 та неконкретність показів, взяв їх за основу судового рішення.
Основним і вирішальним доказом, на думку суду, є висновок експерта, проте, як вбачається із фактичних обставин справи і самого висновку, експертиза була проведена з порушенням законодавства по судову експертизу, зокрема з порушенням Інструкції про порядок відбирання зразків букального епітелію для проведення судових молекулярно-генетичних експертиз у цивільних справах та експертних досліджень за зверненням фізичних та юридичних осіб. В ході проведення молекулярно-генетичної експертизи в частині відбирання зразків експертом не було дотримано вимог нормативно-правових документів в частині попередження сторін про певні обмеження перед відбором біологічного матеріалу та під час відібрання зразків, що мало негативні наслідки, адже перед забором біоматеріалу дитина вживала напої, а ОСОБА_1 - палив. Пояснення у судовому засіданні судового експерта ОСОБА_12. ґрунтуються на припущеннях та не повинні були братися судом до уваги і покладатися в основу судового рішення. У зв`язку із порушенням закону, інструкцій та методик проведена судова експертиза та її висновок є неповним і необґрунтованим.
Постановляючи судове рішення, суд дійшов не вірних висновків відносно фактичних обставин справи та взяв їх за основу. Суд надав хибний висновок за результатами оцінки медичної документації вагітної ОСОБА_2 .
Також при стягненні із відповідача судових витрат судом не враховано те, що він визнаний інвалідом 2 групи, яка отримана внаслідок війни, тому підпадає під дію пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». 
У відзиві на апеляційну скаргу, подану позивачем ОСОБА_2 і підписаною її представником - адвокатом Кугутюком О. В., зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою та спрямованою на затягування виконання рішення суду першої інстанції. Рішення суду ґрунтується на повному та всебічному дослідженні доказів, відповідає нормам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги про порушення прав відповідача не підтверджені належними доказами. Клопотання про призначення повторної експертизи є безпідставним, оскільки первинна експертиза проведена належним чином, а її висновок є достовірним та узгоджується з іншими матеріалами справи. Тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Третя особа відзив на апеляційну скаргу не подала.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 і його представник - адвокат Бевз О. І. підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 і її представник - адвокат Кугутюк О. В. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Представник третьої особи Тульчинського відділу ДРАЦС у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 15 лютого 2018 року Тиврівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками записано: мати - ОСОБА_9 , батько - ОСОБА_10 (том 1 а. с. 8).
Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, згідно з частиною першою статті 135 СК України для призначення допомоги, № 00019588978, сформованого 15 лютого 2018 року, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 26 від 15 лютого 2018 року, батьком записаний ОСОБА_10 . Відомості про батька записані за вказівкою матері згідно з частиною першою статті 135 СК України (том 1 а. с. 9). 
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 191 від 14 вересня 2021 року, виданої Шпиківською селищною радою,  ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 10).
Згідно довідки № 664 від 07 листопада 2023 року, виданої Шпиківською селищною радою Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_2 , її дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 та знаходиться на її утримання (том 1 а. с. 11).
Згідно висновку експерта № СЕ-19/102-24/9314-БД від 23 липня 2024 року молекулярно-генетичного дослідження, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ймовірно є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ймовірність даної події складає 99,99999972 % (том 1 а. с. 154-157, додатки а. с. 158-173).
Із листа КНП «Багатопрофільна лікарня» Тиврівської селищної ради № 513 від 03 грудня 2024 року, наданого на ухвалу суду першої інстанції від 13 листопада 2024 року, встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулась в Тиврівську ЦРЛ і стала на облік з приводу вагітності 24 липня 2017 року. Було встановлено діагноз згідно УЗД від 24 липня 2017 року: вагітність в терміні 11-12 тижнів. Згідно УЗД передбачувана дата пологів - 10 лютого 2018 року. Друге УЗД - 27 вересня 2017 року - вагітність 20 тижнів і 6 днів, згідно цього УЗД передбачувана дата пологів - 10 лютого 2018 року. Згідно історії вагітності та пологів ОСОБА_2 09 лютого 2018 року поступила в пологове відділення Тиврівської ЦРЛ з діагнозом: І вагітність, 40 тижнів. Передвісники пологів 13 лютого 2018 року. Народила живу доношену дитину жіночої статі вагою 3830.0, довжиною - 54 см (том 2 а. с. 77-а - 77-б).
Відповідно до індивідуальної карти вагітної та породіллі № 53  ОСОБА_2 взята на облік 24 липня 2017 року (том 2 а. с. 78).
Згідно копії протоколу УЗД-II триместру вагітності Вінницької обласної клінічної лікарні  ім. М. І. Пирогова Центр планування сім`ї, ОСОБА_2 27 вересня 2017 року перебувала на 20-му тижні 6 днів вагітності. Дата о/м 05 травня 2017 року (том 2 а. с. 79).
Відповідно до протоколу ультразвукового обстеження вагітних від 24 липня 2017 року, ОСОБА_2 перебувала на 11-12 тижні вагітності (том 2 а. с. 80).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із встановлених у справі обставин та наданої оцінки дослідженим у справі доказам, за результатами чого прийшов до висновку, що у своїй сукупності та взаємозв`язку вони беззаперечно підтверджують факт кровного споріднення дитини ОСОБА_3 із відповідачем ОСОБА_1 . Також суд вказав на те, що доводи відповідача про не доведення належними доказами позовних вимог позивачем та про його сумніви щодо правильності висновку експерта, суперечать іншим матеріалам справи, є безпідставними та необґрунтованими. Сам факт близькості 19-20 травня 2017 року в цей період з позивачкою, відповідачем не заперечується. Крім іншого судом враховано і те, що на підтвердження вимог позивача про те, що саме відповідач є батьком дитини і що такі вимоги до нього вона адресувала ще у 2018 році, слугує копія ухвали суду від 27 грудня 2018 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Жодних фактичних даних і належних доказів, які б підтверджували той факт, що він не є батьком дитини, відповідачем не надано та судом в ході судового розгляду не встановлено.
Визнавши обґрунтованими вимоги позивача про визнання ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , суд першої інстанції ухвалив рішення про внесення зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_3 щодо її батька.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини 10 статті 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до частини 2 статті 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту, зокрема є: встановлення правовідношення.
Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 125 СК України  якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається : за заявою матері та батька дитини;  за рішенням суду.
Частиною 1 статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною 1 статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з частинами 1 і 2 статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
Частиною третьою статті 128 СК України передбачено, що позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує і виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 645/1098/18 (провадження № 61-759св21) зазначено, що позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України (частина четверта статті 128 СК України). Тобто, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у Книзі запису народжень за вказівкою матері. Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою для виникнення батьківських обов`язків, зокрема, обов`язку з утримання дитини. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що «доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи».
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).
Таким чином з аналізу у сукупності зазначених вимог норм матеріального права слідує, що визнання батьківства за рішенням суду врегульовано статтею 128 СК України, відповідно до положень якої за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду (ч. 1); підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (ч. 2); позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття; позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини (ч. 3); позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
По справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_1 у шлюбі не перебували, проте мали стосунки. ОСОБА_3 є дитиною, народженою ОСОБА_2 як жінкою, яка не перебувала у шлюбі, з огляду на що походження дитини мало б бути визначено за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою на підставі частини 1 статті 126 СК України.
Проте, спільна заява батьків дитини, а так само і заява батька про визнання себе батьком дитини, народженої ОСОБА_2 - як матір`ю, яка не перебувала у шлюбі, відсутня, а тому запис про батька дитини ОСОБА_3 у Книзі реєстрації народжень проведений у відповідності до положень частини першої статті 135 СК України за прізвищем та громадянством матері ОСОБА_2 , а ім`я і по батькові дитини записано за її вказівкою.
Вчинений запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень згідно положень частини першої статті 135 СК України надає право позивачу - матері дитини ОСОБА_3 , подати позов про визнання батьківства.
Отже, пред`явлений матір`ю дитини позов про визнання батьківства за рішенням суду, відповідає вимогам частини третьої статті 128 СК України.
Батьківство щодо дитини ОСОБА_3 підлягає визнанню за рішенням суду, оскільки відсутня заява батьків дитини, які не перебувають у шлюбі між собою, право на подання якої визначає стаття 126 СК України.
Зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України докази у справі в цілому, такі як пояснення свідка ОСОБА_8 , медична документація щодо вагітної і породіллі ОСОБА_2 , висновок експерта, що засвідчують походження дитини ОСОБА_3 від ОСОБА_1 , слугують підставою для визнання батьківства ОСОБА_1 щодо дитини ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо його не згоди із висновком судової молекулярно-генетичної експертиза, оформленої висновком експерта, відповідно до якого відповідач ймовірно, що складає 99,99999972 %, є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом апеляційної інстанції розцінюються критично, є безпідставними, не доведеними відповідачем, тому не приймаються, виходячи із того, що судова молекулярно-генетична експертиза призначена та проведена згідно вимог Цивільного процесуального кодексу України на підставі ухвали суду від 03 січня 2024 року за клопотання позивача ОСОБА_2 
ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ на спростування факту оспорювання батьківства.
При цьому судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для того, щоб висновок експерта № СЕ-19/102-24/9314-БД від 24 липня 2024 року судової молекулярно-генетичної експертизи вважати неповним або неясним або необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи і викликає сумніви в його правильності.
Відхиляються доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бевз О. І. про призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи.
Так, до суду першої інстанції надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бевз О. І. від 15 жовтня 2024 року про призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи разом із клопотанням про виклик у судове засідання судового експерта ОСОБА_12. для надання пояснень стосовно висновку експерта від 23 липня 2024 року № СЕ-19/102-24/931444-БД, зокрема, для роз`яснення таких питань: 1) за яких обставин локус D8S1179 не збігається з ДНК-профілем матері та дитини? 2) чому локус, який не збігся, не має значення для результатів (висновків) експерта? Також у клопотанні вказано про те, що залежно від відповіді судового експерта на ці питання, можуть виникнути інші додаткові питання (том 1 а. с. 236-237, 238).
Із протоколу судового засідання від 15 жовтня 2024 року вбачається, що судом задоволено клопотання про виклик та допит у судовому засіданні судового експерта ОСОБА_12 (том 1 а. с. 241-23).
З протоколу судового засідання від 13 січня 2025 року вбачається, що судовий експерт ОСОБА_12. був допитаний у судовому засіданні в режимі відеоконференції, головуючим суддею йому роз`яснені права та обов`язки експерта, попереджений про кримінальну відповідальність, надав присягу експерта (том 1 а. с. 101). Після допиту експерта ОСОБА_12 представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Бевз О. І. заявлено клопотання про призначення повторної експертизи (том 1 а. с. 107).
Після виходу суду із нарадчої кімнати, проголошено вступну і резолютивну частину ухвали суду за наслідками розгляду цього клопотання - про залишення його без задоволення (том 1 а. с. 112).
У повному тексті ухвали суду від 13 січня 2025 року, постановленої за наслідками розгляду клопотання про призначення судової експертизи, складеної 16 січня 2025 року, судом наведені мотиви, підстави і обґрунтування відмови у задоволенні клопотання.
Згідно пункту 12 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо призначення експертизи. Ухвали суду першої інстанції про залишення без задоволення клопотання про призначення експертизи окремому апеляційному оскарженню не підлягають. За правилами частини 2 статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги на рішення суду, вона не містить заперечень на ухвалу суду від 13 січня 2025 року про залишення без задоволення клопотання про призначення повторної експертизи. За правилами статті 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, проте ними не обмежений, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення чи неправильного застосування норм матеріального права судом апеляційної інстанції при перегляді справи не встановлено.
У зв`язку з наведеним також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги в тому, що в оскаржуваному судовому рішенні не відображено позицію відповідача щодо призначення повторної молекулярно-генетичної експертизи та не зазначено мотивів, за яких суд відмовив у призначенні такої експертизи.
Крім цього, залишаючи без задоволення клопотання про призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи, суд першої інстанції виходив із того, що висновок експерта є чітким та зрозумілим, містить вичерпну відповідь на поставлене перед експертом питання. Висновок експерта не суперечить іншим матеріалам справи та відповідає встановленим у справі обставинам. Твердження про істотне порушення порядку при призначенні та проведенні експертизи ґрунтуються на припущеннях і не підтверджуються належними доказами. Підставою для призначення повторної експертизи не може бути фактична незгода відповідача із самим висновком експерта через невизнання ним позову.
Відповідно до частини 2 статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для визнання висновку експерта № СЕ-19/102-24/9314-БД від 23 липня 2024 року необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, що відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України виключає призначення повторної експертизи. Сама по собі незгода відповідача з висновком експерта не є підставою для призначення повторної експертизи. Крім того, на стадії апеляційного перегляду справи, який в силу положень статті 367 ЦПК України має межі розгляду справи, докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Об`єктивних причин, які б унеможливлювали подання до суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_1 висновку експерта, складеного в порядку частини 1 статті 106 ЦПК України  на його замовлення чи подання обґрунтованого клопотання про призначення повторної експертизи, також не встановлено.
З урахуванням викладеного слідує, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Оскільки і судом першої інстанції і судом апеляційної інстанції встановлено що клопотання представника відповідача не містить належного обґрунтування обставин, з якими процесуальний закон пов`язує можливість призначення повторної експертизи, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у його задоволенні, а суд апеляційної інстанції вважає такі доводи апеляційної скарги безпідставними і такими, що до задоволення не підлягають.
Безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу є доводи апеляційної скарги в тому, що експертиза була проведена з порушенням законодавства про судову експертизу, зокрема з порушенням Інструкції про порядок відбирання зразків букального епітелію для проведення судових молекулярно-генетичних експертиз у цивільних справах та експертних досліджень за зверненням фізичних та юридичних осіб, оскільки в ході проведення молекулярно-генетичної експертизи в частині відбирання зразків експертом не було дотримано вимог нормативно-правових документів в частині попередження сторін про певні обмеження перед відбором біологічного матеріалу та під час відібрання зразків, що мало негативні наслідки, адже перед забором біоматеріалу дитина вживала напої, а ОСОБА_1 - палив.
Як вбачається із висновку експерта відбір зразків для порівняльного аналізу проводився 01 липня 2024 року у відділенні біологічних досліджень та обліку Вінницького НДЕКЦ МВС України у присутності працівників експертної установи ОСОБА_12 та ОСОБА_14 . Зразки букального епітелію ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і дитини ОСОБА_3 відібрані на стерильні полімерні палички та поміщені у відповідні паперові конверти, клапан кожного з них скріплений фрагментом паперу білого кольору із відбитком круглої печатки експертної установи, які завірені підписами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та працівників експертної установи ОСОБА_12 і ОСОБА_14 , про що був складений акт відбирання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи, підписаний позивачем і відповідачем та працівниками експертної установи ОСОБА_12 і ОСОБА_14 , і який наданий у додатку до висновку (том 1 а. с. 154 зворот і 170-171).
Відповідачем на підтвердження своїх доводів апеляційної скарги не зазначено та не надано доказів такого порушення вимог закону, інструкцій та методик, які б свідчили про неповноту і необґрунтованість проведеної судової експертизи та її висновку.
Крім цього допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_12 пояснив, що ні куріння, ні вживання алкоголю, кави, води не впливають на букальний епітелій та ДНК.
Доводи апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, оскільки клопотання про призначення у справі повторної молекулярно-генетичної експертизи залишено без розгляду, рішення по ньому не оформлено і закрито підготовче провадження, постановленням відповідної ухвали, у якій також не відображено рішення по даному клопотанню, підтверджуються матеріалами справи, проте, такі порушення норм процесуального права не мають наслідку скасування законного рішення суду з урахуванням й того, що судом таке клопотання розглянуто і 13 січня 2025 року постановлено відповідну ухвалу про залишення клопотання без задоволення, у якій наведені мотиви прийнятого такого судового рішення.
З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права і про неправильне застосування норм матеріального права, а зводяться лише до незгоди із висновком судової молекулярно-генетичної експертизи, до невизнання позову та незгоди і рішенням суду про задоволення позовних вимог.
При цьому відповідач, не визнавши позов і заперечивши його, на виконання вимог статтей 12 та 81 ЦПК України не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу таких своїх заперечень, належними, допустимим, достовірним доказами, яких би було достатньо для доведення таких заперечень.
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та належними доказами відповідачем не доведеними, тому на висновки суду не впливають, за виключенням доводів в частині стягнення із відповідача судових витрат без урахування судом першої інстанції наявності в матеріалах справи посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 07 червня 2023 року ОСОБА_1 , згідно якого він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (п. 19 ст. 6) та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 50321666, виданої 18 вересня 2023 року, згідно якої ОСОБА_1 визнаний інвалідом другої групи (поранення пов`язане із захистом Батьківщини) (том 1 а. с. 41, 42, 43) та посвідчення серії НОМЕР_3 видане 10 вересня 2024 року, згідно якого ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2-ї групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни (том 2 а. с. 139).
Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір » від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються:  особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи (пункт 8) ; особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю (пункт 9).
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6).
У зв`язку з наведеним доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення. 
Отже, за встановлених обставин є правильним висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 батьком народженої нею дитини ОСОБА_3 .
Матеріали справи не містять жодного доказу належного, допустимого і достовірного, на спростування таких висновків суду.
Суд першої інстанції при розгляді спору правильно застосував наведені норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний був довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про достатність поданих нею доказів та доведеність батьківства ОСОБА_1 щодо дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з цих підстав правильно задовольнив позов.
Суд апеляційної інстанції також враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній часині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 1073,60 грн. судового збору підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення про компенсацію позивачу ОСОБА_2 судових витрат в сумі 1073,60 грн. судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В іншій частині рішення суду як законне і обґрунтоване та ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права залишається без змін, а апеляційна скарга в іншій частині не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року скасувати в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 1073,60 грн. судового збору і ухвалити в цій частині нове рішення.
Компенсувати ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1073,60 грн. судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2025 року