Номер провадження: 22-ц/813/640/25 
Справа № 947/21824/21
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                 Сегеди С.М.,
суддів:                 Вадовської Л.М.,
Комлевої О.С.,                         
               за участю:
               секретаря                 Козлової В.А.,
               апелянта                 ОСОБА_1 ,
               представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Тавлук О.В.,
               представника первісного відповідача ОСОБА_2 - адвоката Іванової Г.С.,
                       
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 13.09.2023 року, повний текст якого складено 22.09.2023 року, ухваленого під головуванням судді Луняченка В.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про визнання майна спільною власністю та розподіл спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та розподілу спільного майна подружжя, 

                                                      встановив:

16.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю та розподіл спільного майна подружжя та просила суд:
- поділити між подружжям усе нерухоме та рухоме майно;
- визнати за ОСОБА_1 право власності 1/2 частину на нерухоме та рухоме майно, яке є сумісною власністю подружжя;
- визнати право власності за ОСОБА_1 право власності на майно, що знаходиться у кв. АДРЕСА_1 на загальну суму 142 097, 00 грн.;
- визнати за ОСОБА_2 право власності 1/2 частину на нерухоме та рухоме майно, яке є сумісною власністю подружжя;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на суму 776 476,00 грн., яке залишається у кв. АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 вартість майна на 776 476,00 грн.;
- зобов`язати ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 50% від суми 95 000,00 доларів США, які є сумісної власністю подружжя.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 04.06.2016 року між сторонами було зареєстровано шлюб. 
Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано кв. АДРЕСА_1 .
Позивач зазначила, що крім того, подружжям було придбано машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 13,6, кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ринкова вартість якого складає 10 000,00 доларів США.
Також було придбано автомобіль «Range Rover», 14.07.2012 року випуску, ринкова вартість якого складає 20 000,00 доларів США.
Крім того, подружжям було придбано майно, яке знаходиться у спірній квартирі, на загальну суму 1 831 147,00 грн. 
Посилаючись на те, що з 2021 року подружжя разом не проживає, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

В свою чергу, 09.12.2021 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та уточнивши вимоги, просив суд: 
- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 155,7 кв.м.;
- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на машиномісця № НОМЕР_2 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину машиномісця № НОМЕР_1 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 ;
- визнати за  ОСОБА_2  право приватної власності на 1/2 частину  автомобіля марки «Range Rover», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ;
- визнати за  ОСОБА_2  право приватної власності на 1/2 частину  усього рухомого майна, у тому числі, що знаходиться у кв. АДРЕСА_1 (т.3, а.с.141-148).
Зустрічний позов було обґрунтовано тим, що спірна квартира та машиномісце № НОМЕР_2 були придбані за особисті кошти ОСОБА_2 , а тому вказане нерухоме майно не підлягає поділу між подружжям.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.09.2023 року позов  ОСОБА_1  було задоволено частково. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 було задоволено. 

Визнано спільним майном подружжя автомобіль марки «Range Rover», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 та машино-місце № НОМЕР_1 , що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку машиномісця № НОМЕР_1 , що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку машиномісця № НОМЕР_1 , що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «Range Rover», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «Range Rover», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 155,7 кв.м.
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 машиномісце НОМЕР_2, що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 .
У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.5, а.с.155-159).

В апеляційній скарзі первісний позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.09.2023 року, ухвалення нового судового рішення, яким просить:
- визнати кв. АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 кв. АДРЕСА_1 
- визнати за ОСОБА_2 право власності 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 ;
- визнати машиномісце № НОМЕР_2 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя; 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку машиномісця № НОМЕР_2 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 ;
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку машиномісця № НОМЕР_2 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 сплати ОСОБА_1 50% від суми 95 000,00 доларів США, що складає 47 500,00 доларів США, як такі кошти, що є спільною сумісною власністю та зароблені під час перебування подружжя у шлюбі (т.6, а.с.2-12).

У відзиві на апеляційну скаргу представник первісного позивача ОСОБА_2 - адвокат Іванова Г.С. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість (т.6, а.с.65-76).

У зв`язку зі звільненням головуючого у справі судді ОСОБА_4. у відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2024 року було визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді Коновалова В.А., Назарова М.В. (т.6, а.с.129).
В подальшому, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2024 року судді Коновалова В.А., Назарова М.В. були замінені на суддів Комлеву О.С., Сєвєрову Є.С. (т.6, а.с.132).
У наступному, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2025 року суддя Сєвєрова Є.С. була замінена на суддю Вадовську Л.М. (т.6, а.с.197). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково первісний позов та задовольняючи у повному обсязі зустрічний позов, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем за первісним позовом не було доведено, що спірні квартира та машиномісце № НОМЕР_2 , а також грошові кошти у розмірі 95 000,00 доларів США є спільною сумісною власністю подружжя (т.5, а.с.155-159).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.ч. 1-2 ст. 65 СК України).
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст.65 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
Аналогічні норми містить ч. 2 ст. 372 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, у період з 04.06.2016 року по 22.07.2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
Згідно договору купівлі-продажу від 07.06.2016 року (через 3 дні після реєстрації шлюбу), завіреного приватним нотаріусом Пучковою І.А., первісний відповідач ОСОБА_2 придбав у власність кв.  АДРЕСА_1 , загальною площею 155,7 кв.м ( т.1 а.с.22). 
У відповідності до договору купівлі-продажу від 23.03.2017 року первісний позивач ОСОБА_1 придбала у власність машиномісце № НОМЕР_1 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 (т.3 а.с.81).
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 з 10.03.2017 року  первісному відповідачу ОСОБА_2 належить автомобіль марки «Range Rover», 2012 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_3 (т.1, а.с.26).
За договором міни від 13.03.2020 року ОСОБА_2 отримав у власність машиномісце № НОМЕР_2 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 (т.3, а.с.6-8).

Як вже зазначалось вище, в апеляційній скарзі первісний позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, а саме:
- визнати кв. АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 ;
- визнати машиномісце № НОМЕР_2 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя; 
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку машиномісця № НОМЕР_2 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 ;
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку машиномісця № НОМЕР_2 , що знаходиться у буд. АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 50% від суми 95 000,00 доларів США, що складає 47 500,00 доларів США по курсу НБУ, як такі кошти, що є спільною сумісною власністю та зароблені під час перебування подружжя у шлюбі (т.6, а.с.2-12).

Тобто, фактично первісний позивач ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, в частині визнання особистою приватною власністю первісного відповідача квартири АДРЕСА_1 і машиномісця № НОМЕР_2 , що знаходиться в будинку за тією ж адресою.
Також первісний позивач ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції незаконно відмовив їй у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 сплатити їй 50% від суми 95 000,00 доларів США, що складає 47 500,00 доларів США по курсу НБУ, як кошти, що є спільною сумісною власністю та зароблені під час перебування подружжя у шлюбі.

Так, що стосується позовних вимог первісного позивача ОСОБА_1 про визнання кв. АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище, шлюб між сторонами було укладено 04.06.2016 року. 
Договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 було укладено 07.06.2016 року, тобто на третій день після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . А тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що спільних заощаджень за період шлюбу (три дні) подружжям ОСОБА_3 до моменту придбання спірної квартири не було.

Крім того, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 було надано докази на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за його власні кошти, а саме:
-розпискою продавця спірної квартири про отримання авансу від ОСОБА_2 у розмірі 20 000 доларів США (т.3, а.с.151);
-випискою з банківського рахунку у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з якої вбачається, що на рахунках ОСОБА_2 у період з 01.01.2014 року по 03.06.2016 року знаходились грошові кошти, зароблені до укладення шлюбу, які у своїй сукупності перебільшували вартість квартири, та ці гроші до придбання квартири були зняті саме з його рахунку (т.3, а.с.153).

За твердженням заявника апеляційної скарги, під час підписання договору купівлі-продажу спірної квартири, вона підписала згоду на те, що вищевказана квартира набувається у спільну сумісну власність подружжя. Первісний відповідач ОСОБА_2 був згоден саме із таким правовим режимом майна та підписав договір купівлі-продажу на умовах набуття квартири у спільну сумісну власність.
Колегія суддів зазначає, що чинним законодавством України передбачено, що при укладенні договорів один із подружжя вважається, що він діє за згодою другого із подружжя. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово.
Проте, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного із подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власності того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане.
Сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.03.2020 року у справі № 367/3800/14-ц.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири були використанні спільні кошти подружжя, оскільки частину коштів на її придбання було надано ОСОБА_1 у готівковій формі. Проте, будь-яких доказів на підтвердження цих доводів апелянтом надано не було.
За таких обставин, доводи заявника апеляційної скарги про те, що спірне нерухоме майно було придбано за особисті кошти подружжя, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються ними. 

Що стосується спору стосовно об`єкту нерухомості у вигляді машиномісця № НОМЕР_2 , яке розташоване по АДРЕСА_2 , колегія суддів зазначає наступне. 

З матеріалів справи вбачається, що первісний відповідач ОСОБА_2 отримав у власність вказане машиномісце на підставі договору міни від 13.03.2020 року (т.3, а.с.6).
Згідно п. 1 вищевказаного Договору предметом обміну є спірне машиномісце № НОМЕР_2 , яке передається в обмін на машиномісце під № НОМЕР_5 , розташоване у цьому ж будинку, яке належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, при цьому обмін здійснюється без доплати (п.3 договору).
Машиномісце №12 було отримано у власність первісним відповідачем ОСОБА_2 23.08.2016 року на підставі акту прийму-передачі майнових прав, виданого 11.10.2013 року, придбаних ОСОБА_2 у ТОВ «Лазурне узбережжя» на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 10.05.2013 року (т.3, а.с.23), тобто за три роки до укладання шлюбу з первісним позивачем і заявником апеляційної скарги ОСОБА_1 .
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що спірне машиномісце № НОМЕР_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , рівно як і квартира АДРЕСА_1 .

Щодо розподілу грошових коштів у розмірі 95 000,00 доларів США, які знаходиться на банківських рахунках ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, первісним позивачем і заявником апеляційної скарги  ОСОБА_1 не було надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій доказів того, що на банківських рахунках ОСОБА_2 на момент розірвання шлюбу із ОСОБА_1 зберігалися кошти у вказаному розмірі. Навпаки, згідно відомостей із рахунків первісного відповідача ОСОБА_2 , грошові кошти знімалися з банківських рахунків ОСОБА_2 у період шлюбу (т.5, а.с.32-102).
Грошові кошти, використанні у період шлюбу на користь сім`ї не підлягають поділу чи стягненню з одного із подружжя, на користь іншого. 

Доказів того, що грошові кошти у сумі 95 000 доларів США були витрачені первісним відповідачем ОСОБА_2 на свій власний розсуд, матеріали справи не мають. 
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 761/32404/14-ц.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, щоЄвропейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
                                        ухвалив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 13 вересня 2023 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

У зв'язку з перебуванням судді Сегеди С.М. на лікарняному, повне судове рішення складено 05.06.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда

       Л.М. Вадовська

О.С. Комлева