ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/49719/24                                                      Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Дудін С.О.,                                                                                                                                                     Суддя-доповідач Кобаль М.І.    

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                        Кобаля М.І.,
суддів                                                   Бужак Н.П., Черпака Ю.К., 

розглянувши у в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року повернуто позовну заяву особі, яка її подала.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження  (за текстом апеляційної скарги).
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2  статті 311 КАС України  визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1  ст. 242 КАС України  передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повертаючи позовну заяву дійшов висновку, що позивачем не надано належних і беззаперечних доказів на підтвердження поважності пропуску встановленого законом строку для звернення до суду із даними позовними вимогами та доказів неможливості вчасного звернення до адміністративного суду внаслідок суттєвих перешкод. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
28.10.2024 ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду першої інстанції, в якому просив зобов`язання керівництво Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, за період з 01.08.2023 по 06.09.2023.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.11.2024 позовну заву залишено без руху та встановлено позивачу 10-денний строк з дня отримання копії ухвали суду, протягом якого позивачу необхідно було усунути недоліки позовної заяви, а саме: 
- надати уточнену позовну заяву (два примірника), з урахуванням вказаних судом зауважень; 
- надати заяву про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою та докази поважності причин його пропуску.
12.11.2024 на адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява з додатками (а.с.8-59).
В уточненій позовній заяві позивач зазначив в якості відповідача Військову частину НОМЕР_1 та заявив наступні позовні вимоги:
- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 №232 від 08.09.2023 про зняття зі всіх видів забезпечення майора Збройних Сил України ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 №1293 від 20.09.2023 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини майором Збройних Сил України ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №647 від 28.09.2023, відповідно до якого майора Збройних Сил України ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України;
- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 №254 від 29.09.2023 про звільнення із займаної посади майора Збройних Сил України ОСОБА_1 ;
- поновити майора Збройних Сил України ОСОБА_1 на займаній посаді у військовій службі або на рівнозначній посаді;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити майору Збройних Сил України ОСОБА_1 належне грошове забезпечення за період з 01.08.2023 по теперішній час;
- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 №469 від 05.10.2023 по факту завершення службового розслідування самовільного залишення військової частини майором Збройних Сил України ОСОБА_1 .
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви на 10 календарних днів з дня вручення копії ухвали суду, протягом якого позивачу необхідно було: 
- надати копії усіх заповнених сторінок паспорту громадянина України - ОСОБА_1 ; 
- надати оригінал платіжного документа про сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн.; 
- надати докази, які підтверджують факт отримання позивачем спірних наказів саме 16.04.2024; 
- надати пояснення щодо наявності поважних обставин, які унеможливили його звернення до суду з позовною заявою, у період з 17.04.2024 по 27.10.2024, пояснення щодо наявності поважних причин, які унеможливили його звернення до суду з позовною заявою, у період з вересня 2023 року по 17.04.2024,  та докази на підтвердження таких пояснень.
14.12.2024 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками про перебування позивача на лікуванні в різні періоди (а.с.64-85).
Дослідивши матеріали справи та доводи учасників справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 40  Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі відбуття чи повернення з лікування.
Згідно з ст. 254 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Статтею 260 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначено, що на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).
У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.
У разі якщо обстановка не дозволяє надати довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) до направлення пораненого військовослужбовця на лікування поза розташуванням військової частини, вона надсилається до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до якого приписаний військовослужбовець, який отримав травму (каліцтво, поранення, контузію), протягом 30 днів з дня отримання травми (каліцтва, поранення, контузії) або протягом 30 днів з дня надходження відповідної вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
При цьому військовослужбовець зобов`язаний: повідомити в мед закладі, що проходить службу, номер В/Ч, за можливістю - контакти командування (для офіційного сповіщення про факт госпіталізації); самостійно сповістити командування про факт погіршення стану здоров`я та подальшої госпіталізації.
В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що на підтвердження наданих пояснень позивач долучив копії виписок із медичної карти та направлення на стаціонарне лікування.
У вказаній заяві позивач зазначив, що він отримав спірні накази засобами поштового зв`язку 16.04.2024.
Проте, позивач не долучив до позовної заяви докази, які підтверджують факт отримання спірних наказів саме 16.04.2024.
Крім того, позивач не надав жодних пояснень щодо наявності поважних обставин, які унеможливили його звернення до суду, у період з 17.04.2024 по 27.10.2024, та доказів на підтвердження таких пояснень.
Слід зазначити, що після одержання медичної допомоги військовослужбовці повертаються в розташування роти під командуванням інструктора з тактичної медицини або старшого. Старший команди передає книгу запису хворих черговому роти, який подає її командирові роти. За висновком лікаря (фельдшера), зазначеним у книзі запису хворих, і відповідним рішенням командира роти головний сержант роти віддає необхідні вказівки (ст. 256  Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»).
Згідно з ст. 262 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» у день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.
Як зазначає позивач в заяві  про усунення недоліків позовної заяви, що у період з 03.09.2023 по 01.01.2024, останній перебував на безперервному лікуванні у військових шпиталях та медичних закладах.
Позивач зазначив, що 02.01.2024 він написав рапорт щодо надання йому відпустки по реабілітації згідно довідки ВЛК Інституту отоларингології від 01.01.2024 №7 для обстеження захворювання «прогресуючий посттравматичний перебіг синдрому Меньєра» та термінової госпіталізації.
Проте, належних доказів, що Військова частина НОМЕР_1 надала ОСОБА_1 відпустку після поданого рапорту від 02.01.2024, суду не надано, а матеріали справи не містять.
Також позивач зазначив про погіршення стану його здоров`я та необхідність лікування, що призвело до пропуску строку звернення до суду.
Окрім того, в якості підтвердження поважності причин пропуску строку звернення з даним позовом позивачем до заяви про усунення недоліків долучено:
-  довідки лабораторії клінічної аудіології і вестибулології Державної установи «Інститут отоларингології ім. проф.О.С.Коломійченка Національної Академії медичних наук України»  про огляд позивача 31.07.2023, 02.08.2023, 15.12.2023, 
- виписку відділу мікрохірургії вуха та отонейрохірургії Державної установи «Інститут отоларингології ім. проф.О.С.Коломійченка Національної Академії медичних наук України» про результати проходження позивачем 18.12.2023 електроністагмограми;
- виписку відділу мікрохірургії вуха та отонейрохірургії Державної установи «Інститут отоларингології ім. проф.О.С.Коломійченка Національної Академії медичних наук України» про результати проходження позивачем 02.02.2024 вестибулометрії;
- заключення психолога за результатами експериментально-психологічного дослідження №947 від 05.06.2023;
- виписку Військової частини НОМЕР_2 із медичної карти стаціонарного хворого №82  про перебування позивача на лікуванні у 1 терапевтичному відділені у період з 12.07.2023 по 04.08.2023;
- довідку Комунального некомерційного підприємства Обухівської міської ради «Обухівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» про обстеження позивача 19.09.2024;
- виписку Комунального некомерційного підприємства «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м.Києва» з медичної карти стаціонарного хворого №4103783 про перебування позивача на стаціонарному лікуванні, у період з 14.08.2024 по 16.08.2024.
Отже, надані документи підтверджують факт лікування позивача у період з 14.08.2024 по 16.08.2024 та 19.09.2024.
Проте, ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження  неможливості звернення до суду з позовною заявою, у період з 17.04.2024 (наступний день після отримання, за твердженням позивача спірних наказів) по 13.08.2024, з 17.08.2024 по 18.09.2024 та з 20.09.2024 по 27.10.2024.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За приписами частини 1-2  статті 122 КАС України  (в редакції чинній на момент звернення позивача з даним позовом)  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 статті 122 КАС України).
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби  є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.
Водночас, ч. 1 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду  в тримісячний строк  з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення -  в місячний строк  з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:
Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Надаючи правову оцінку обставинам на які посилається позивач, як на причину пропуску  звернення з даним позовом до суду, із урахуванням положень частини 5 статті 122 КАС України, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає,  що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
У свою чергу, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко розмежовувати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти - як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатись про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №  340/1019/19).
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку,  не повертаючись до місця служби та припиненням виплати грошового забезпечення, ОСОБА_1 повинен був усвідомлювати настання негативних наслідків для себе та вчинити активні дії для отримання інформації щодо підстав припинення таких виплат.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених  Кодексом адміністративного судочинства України  певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011  визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Суд зазначає, що заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості. Відповідно з цим, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому, під поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. 
Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 у справі № 640/17351/19 зазначав про те, що визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що зі змісту конкретних обставин, хронології та послідовності дій позивача не вбачається підстав для висновку про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.
З урахуванням того, що позивач звернувся до суду з даним позовом до суду 28.10.2024 (штамп суду на першій сторінці позову), тобто поза межами визначеного адміністративним судочинством місячного строку звернення до суду, колегія суддів апеляційної інстанції вважає заявлені апелянтом причин пропуску строку звернення до адміністративного суду неповажними, оскільки останній не був позбавлений можливості подати даний позов до суду в межах строків, встановлених чинним законодавством України, а саме: у період з 17.04.2024 (наступний день після отримання, за твердженням позивача спірних наказів) по 13.08.2024, з 17.08.2024 по 18.09.2024 та з 20.09.2024 по 09.10.2024, з 16.10.2024 по 27.10.2024.
У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» (№3236/03 від 03 квітня 2008 року, §41) «…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави».
У свою чергу, поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами справи певних процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах установленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.
У розрізі розгляду питання про поновлення процесуальних строків, слід звернути увагу на те, що особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні статей 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, докази на підтвердження того, що наведені неї обставини дійсно перешкоджали їй вчасно скористатись наданим їй правом звернення до суду.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта щодо поновлення строку на звернення до суду з даним позовом, а наведені апелянтом підстави для поновлення строку для звернення з даним позовом до суду  є неповажними,  що не може бути поважною причиною для поновлення строку, відповідно до норм адміністративного судочинства.
Враховуючи вищезазначені правові положення та обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що у суду першої інстанції  були законні підстави для повернення позовної заяви позивача.
На підставі викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що право на доступ до правосуддя випливає із принципу міжнародного права, який забороняє відмову у правосудді, та є одним з найважливіших елементів права на судовий захист.
Отже, позивач мав можливість звернутися до суду з даним позовом в межах строку, передбаченого нормами адміністративного судочинства, проте зазначеного не здійснив, належних доказів неможливості звернення з даним позовом не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Таким чином, позивачем не надано належних і беззаперечних доказів на підтвердження поважності пропуску встановленого законом строку для звернення до суду із даними позовними вимогами та доказів неможливості вчасного звернення до адміністративного суду внаслідок суттєвих перешкод, а тому позов у цій справі підлягає поверненню.
Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 30 липня 2020 року у справі №815/4791/17, від 16 травня 2018 року у справі №815/3814/17.
Відповідно до п. 9 ч. 4    ст. 169 КАС України    позовна заява повертається позивачу у випадках, передбачених частиною другою  статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1 та 2  статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк  або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними,  суд повертає позовну заяву.
Отже, дослідивши матеріали та обставини даної справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви, особі яка її подала, оскільки підстави, на які посилається апелянт,    для поновлення строку звернення до адміністративного суду є неповажними.
За змістом пункту 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції,  не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka And. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що судом першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин по справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки вона не містить обґрунтувань які могли б бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції.
Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що  вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Керуючись ст.ст.  169,  308,  310,  316,  322,  325,  328,  329 КАС України, суд, -            

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2025 року про повернення позовної заяви -  залишити  без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
        
Головуючий суддя:                                                                               М.І. Кобаль

Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак

                                                                                                                Ю.К. Черпак

Повний текст виготовлено 07.05.2025 року