Постанова
Іменем України
 
06 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 137/161/23
провадження № 61-12462св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Толяренко Сергій Володимирович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Толяренко Сергій Володимирович, про визнання недійсними договорів дарування
 
за касаційною скаргою адвоката Підрези Ірини Василівни як представника ОСОБА_2 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2023 року у складі судді Гопкіна П. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 липня 2024 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив  визнати недійсними договори дарування житлового будинку на АДРЕСА_1 , і земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, кадастровий номер 0522455100:00:003:0890, площею 0,0736 га,  укладені 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу                               Толяренком С. В., реєстровий номер 788, номер 789.
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що 10 серпня                        2014 року він надав у позику ОСОБА_2 80 000,00 дол. США.
 
У 2016 році позивач звернувся до суду із позовом  до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за вказаним договором позики, у задоволенні якого рішенням суду було відмовлено, оскільки такий позов поданий передчасно, адже строк виконання договору позики ще не настав, і відповідач частково вже повернув борг (справа                   № 137/1547/16-ц).
 
Літинський районний суд Вінницької області рішенням від 06 грудня 2022 року                   у справі № 137/425/22 стягнув з ОСОБА_2 кошти за договором позики                      від 10 серпня 2014 року в сумі 2 329 293,32 грн, що включає борг за позикою, відсотки, витрати на адвоката та судовий збір. Зобов`язання за договором станом на момент подання цього позову відповідач не виконав. 
 
ОСОБА_2  з  2009 року був власником житлового будинку на АДРЕСА_1 та  31 жовтня 2017 року він подарував його ОСОБА_3 , яка в свою чергу намагається продати його третім особам.
 
Відповідач, беззаперечно знаючи про свої невиконані зобов`язання, відчужив будинок, такий правочин є недійсним, оскільки він укладений всупереч закону                          і, відповідно, порушує права та шкодить інтересам позивача.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Літинський районний суд Вінницької області рішенням від 07 вересня 2023 року,                     з урахуванням ухвали від 01 грудня 2023 року про виправлення описки, позов задовольнив. Визнав недійсним договір дарування житлового будинку на                   АДРЕСА_1 , укладений 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу Толяренком С. В., реєстровий номер 788. Визнав недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 0522455100:00:003:0890, площею 0,0736 га, що розташована на АДРЕСА_1 , укладений 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу Толяренком С. В., реєстровий номер 789. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  відповідач діяв недобросовісно, оскільки відчужив належне йому майно безоплатно на користь доньки з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Оспорювані договори дарування не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, містять ознаки фіктивного (фраудаторного) правочину, що є підставою для визнання їх недійсними.
Позивач не пропустив строки давності, оскільки він не був учасником оскаржуваних договорів дарування та про намір відповідачів реалізувати будинок дізнався                         13 лютого  2023 року. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Вінницький апеляційний суд постановою від 25 липня 2024 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвоката Підрези І. В. залишив без задоволення, а рішення Літинського районного суду Вінницької області                             від 07 вересня 2023 року - без змін. Поновив дію рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2023 року.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення                   суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Підреза І. В. як представник ОСОБА_2  просить скасувати рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 липня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким                                       у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                          від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі  № 362/44/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 03 липня                     2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17, від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17,                  від 19 травня 2021 року у справі № 754/5841/17, від 17 липня 2019 року у справі                            № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 01 квітня                                2020 року у справі № 182/2214/16-ц, від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18; суди не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
На обґрунтування вимог касаційної скарги  адвокат Підреза І. В. як представник ОСОБА_2 зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Позивач звернувся із позовом зі спливом трьохрічного строку з дня закінчення договору позики. 
Оспорюваний договір дарування укладено до настання у відповідача обов'язку щодо сплати боргу. Суди не взяли до уваги, що критерієм фраудаторності правочинів є наявність відкритого провадження у справі чи рішення про стягнення заборгованості  на момент відчуження майна. 
 
В листопаді 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката   Оверковського К. В. як представника ОСОБА_1 , мотивований  законністю                          і обґрунтованістю судових рішень. 
 
На момент укладення спірних договорів відповідачу було відомо про існування обов`язку щодо повернення коштів і він усвідомлював ризик можливості стягнення боргу за рахунок реалізації нерухомого майна. Позивач не пропустив позовну давність, оскільки він не є стороною укладених правочинів. Крім того, строки давності продовжені у зв`язку з уведенням на території України карантину,                                   а в подальшому воєнного стану. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
 
25 жовтня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
10 серпня 2014 року ОСОБА_5 передав у власність позичальникові -                                    ОСОБА_2 кошти в сумі 80 000,00 дол. США на період до 10 серпня 2019 року.
 
ОСОБА_2 належить житловий будинок на АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності                        від 12 травня 2015 року).
 
ОСОБА_2 належить земельна ділянка на   АДРЕСА_1 на підставі договору дарування                                   від 12 серпня 2009 року.
 
Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року під час розгляду справи № 137/1547/16-ц накладено арешт на зазначений житловий будинок.  
 
Рішенням Літинського районного суду Вінницького апеляційного суду від 24 січня 2017 року у справі №137/1547/16-ц відмовлено у задоволенні позову з підстав передчасності, оскільки строк виконання договору (10 серпня 2019 року) ще не настав, а також, що відповідач частково повертає суму позики, тим самим не заперечує щодо повернення решти суми позики.
 
Рішенням виконавчого комітету Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області від 20 липня 2017 року № 178 змінено адресу земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , з « АДРЕСА_2 » на « АДРЕСА_2 ».
 
31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подарував своїй доньці ОСОБА_3   житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 .
 
06 грудня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 , стягнено на його користь кошти за договором позики від 10 серпня 2014 року в загальній сумі 2 329 293,32 грн, що складається з: 2 153 857,38 грн - борг за позикою; 175 435,94грн - 3% річних за період з 11 серпня 2019 року до 28 квітня 2022 року, стягнуто витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 11 000,00 грн і судовий збір                              у розмірі 12 405,00 грн (справа № 137/425/22).
 
Відповідно до відомостей з виконавчого провадження № 71029756 станом на                           30 травня 2023 року у ОСОБА_2 . Немає рахунків, транспортних засобів, прав власності або інших речових прав на нерухоме майно.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                           є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права  у  подібних  правовідносинах, викладеного у постанові  Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в   межах   касаційної скарги, дійшов  висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину  є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
 
Згідно з частинами другою і третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
 
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
 
Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
 
У  постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. 
 
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку). 
 
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
 
Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду                          від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17. 
Встановивши, що ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного правочину мав невиконане перед позивачем зобов`язання, тому міг передбачити негативні для себе наслідки щодо можливого стягнення боргу за рахунок реалізації належного йому нерухомого майна,  доказів наявності у боржника  іншого майна, право власності на яке було б зареєстроване за ним  та за рахунок якого могло би бути виконано рішення суду про стягнення з нього коштів, не надано, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно застосував при вирішення справи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), та дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсними оспорюваних договорів дарування, оскільки дії відповідача при укладенні цього правочину направлені на уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 не є учасником оскаржуваного правочину, а тому не повинен був  володіти інформацією про існування договору з часу його укладення, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування                    в цій справі строку позовної давності.
Доводи касаційної скарги про те, що договір дарування укладено до настання строку повернення боргу за договором позики та до ухвалення рішення про його стягнення, не спростовують потенційного умислу боржника уникнути в майбутньому  стягнення, враховуючи, що він міг передбачити негативні наслідки відчуження майна, а договір вчинено безоплатно на користь близької особи - доньки.
Інші аКінець форми
Інші ргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи. Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної  скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Підрези Ірини Василівни як представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 липня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,     є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                              А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                          Є. В. Коротенко
 
                                                                                                          М. Ю. Тітов