Номер провадження: 22-ц/813/3097/25 
Справа № 946/10038/23
Головуючий у першій інстанції Бальжик О. І.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_3 , про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
25 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів), починаючи з 25.12.2023 року до закінчення ним навчання або не більше ніж до досягнення двадцяти трьох років.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спільний син сторін ОСОБА_3 навчається у вищому навчальному закладі – в Приморському університеті у Слупську (Республіка Польща), з 01.10.2023 року, за напрямком підготовки «Інформатика» (інженерні науки), у зв`язку з чим на період навчання потребує матеріальної допомоги. Усі витрати на утримання (одяг, взуття, їжа, комунальні послуги, канцелярія, дозвілля, розвиток, додаткові заняття, проїзд) позивачка несе самостійно. Позивачка не може самостійно забезпечити належне утримання та фінансове забезпечення сина, у зв`язку з цим, вимушена звернутися до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_3 , про стягнення аліментів, - задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина – ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 15.12.2023 року до закінчення ним навчання або не більше ніж до досягнення двадцяти трьох років. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 гривень. Стягнено з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073 гривні 60 копійок на користь держави.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1) позивач у справі ОСОБА_2 є неналежною стороною (позивач), оскільки аліменти стягуються на повнолітню дитину, а у разі порушення справи про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини одним із батьків, то право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання;
2) до позову не надано офіційного документа укладення контракту з навчальним закладом та ОСОБА_3 , на що послався суд у своєму рішенні;
3) наявна довідка, яка складена польською мовою з перекладом на українську мову, не відповідає вимогам закону та не дає можливості переконатись в достовірності інформації щодо навчання та продовження навчання ОСОБА_3 (контрактна або бюджетна форма), а також відсутні відомості про підтвердження навчання та про витрату коштів на навчання з боку ОСОБА_1 або ОСОБА_4 ; наявні в матеріалах копії платіжок не є підтвердженням факту про сплату за проживання у гуртожитку ОСОБА_3 ;
4) судом першої інстанції не взято до уваги сімейний стан відповідача та наявності в нього малолітньої дитини, що потребує також утримання з його сторони і ту обставину, що мати дитини не працює, оскільки знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.
Позивач подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що:
1) у судовому засідання 22.10.2024 року у суді першої інстанції, коли і було прийнято дане рішення ОСОБА_1 був особисто присутній. Відповідач самостійно у судовому засіданні позов визнав, але на запитання суду не зміг зазначити конкретну суму, яка на його думку була б прийнятною для сплати аліментів. Підстави позову не заперечував. Більше того, у цьому ж судовому засіданні Відповідач сам визнав обставини того, що його син дійсно навчається у Республіці Польща, у вказаному навчальному закладі. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання;
2) абсолютно нелогічне та нічим не підтверджене твердження апелянта про те, що
довідка з ВНЗ щодо навчання сина з перекладом, видана Приморським університетом
у Слупську за № АР/2023/24/16 від 02.10.2023 року, не відповідає вимогам закону. Але
яким саме вимогам закону та чому саме вона не відпадає - невідомо. Довідка такої
форми затверджена у даному навчальному закладі за кордоном та видається
студентам за їх вимогою. У даній довідці та у перекладі до неї чітко вказано кому
вона видана, яким закладом та посадовою особою, у ній визначено період навчання,
напрям та форму навчання. Більше того, відповідачу достеменно відомо, що його син
дійсно навчається у даному навчальному закладі. Ці обставини були з`ясовані та
дослідженні у судовому засіданні 22.10.2024 року, ці обставини визнані відповідачем.
В суді першої інстанції жодних заперечень з приводу цього не було висловлено а ні в
судових засіданнях, а ні в заявах по суті справи. Право на утримання виникає за умови продовження навчання. Закон не передбачає жодних особливостей залежно
від форми навчання (денна, вечірня, заочна тощо). Тому можна зробити висновок, що
право на утримання виникає за умови продовження навчання у будь-якій формі.

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу. 
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 24 квітня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення початку стягнення аліментів.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 19 (а.с.21).
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2011 року у справі №2-3038/11 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.21-22).
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 травня 2011 року у справі №2-2553/11 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання сина — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 29.03.2011 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.23-24).
Судовим наказом Ізмаїльського міськрайонного суду від 12.08.2024 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 08 серпня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.129).
На даний час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у вищому навчальному закладі Приморський університет у Слупську (Республіка Польща), з 01.10.2023 року, за напрямком підготовки «Інформатика» (інженерні науки).
У судовому засіданні відповідач не спростовував ту обставину, що син ОСОБА_8 навчається на контрактній основі, стипендію не отримує, щомісячна плата за гуртожиток становить близько 5 000 гривень.
Відповідач працює в ДП «Ізмаїльський морський торгівельний порт». Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела – суми нарахованого доходу від 15.07.2024 року сума доходу ОСОБА_1 за 2023 рік становить 1 313 571, 88 гривень, за два квартали 2024 року – 191 146, 09 гривень (а.с.116-118).
Стаття 198 СК України визначає, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть матеріальну допомогу надавати.
Статтею 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Згідно з ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. При визначені розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
За змістом ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Статтею 430 ЦПК України передбачено, що рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню.
Беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами аліментних правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності батьків щодо обов`язку по утриманню дітей, суд першої інстанції правильно вважав, що заявлений позов, з урахуванням матеріального положення обох сторін, підлягає задоволенню та стягненню з відповідача аліментів на утримання сина – ОСОБА_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів).
Доводи представника позивачки про те, що долучений до справи судовий наказ Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2024 року щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є неналежним доказом, суд до уваги не приймає, оскільки вказаний документ був завантажений до системи «Електронний суд» більше ніж за місяць до наступного судового засідання, а отже право сторони на завчасне ознайомлення з наданими доказами та надання права на відповідь не було порушено.
Також суд першої інстанції вмотивовано зазначив, що формалізм у процесі є позитивним і необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, та є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У свою чергу, суд також не приймає до уваги доводи відповідача про те, що стягнення аліментів на малолітню дитину у розмірі 1/4 частки його заробітку є підставою для визначення аліментів на повнолітнього сина, який потребує допомоги у зв`язку із навчанням, у меншому розмірі. На думку суду, розмір доходу відповідача свідчить про наявність можливості надавати таку допомогу.
Щодо розподілу судових витрат, то суд першої інстанції правильно послався на те, що частини перша, третя статті 133 ЦПК України визначають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Вирішуючи питання в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 гривень, суд першої інстанції правильно виходив з такого.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (надалі – Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною восьмою вказаної статті визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс-19).
Як вбачається з матеріалів справи, 18.12.2023 року ОСОБА_2 сплачено по квитанції № платежу: 2405297673 – 4 000 гривень.
Відтак, враховуючи, що заявлені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є неспіввісними із складністю справи, а також приймаючи до уваги, що стягнення таких витрат становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу до 4 000 гривень.
Також, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073 гривні 60 копійок із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Водночас, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, визначив момент їх стягнення з 15 грудня 2023 року.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана 22 грудня 2023 року (через Електронний суд), а тому стягнення аліментів починається з 22 грудня 2023 року.

Щодо доводів апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги, що «до позову не надано офіційного документа укладення контракту з начальним закладом та ОСОБА_3 , на що послався в суд в своєму рішенні», то колегія суддів наголошує, що відповідач ОСОБА_1 у суді першої інстанції не заперечував навчання сина за кордоном, визнавав даний факт.
Крім того, в матеріалах справи наявна довідка з вищого навчального закладу Приморський університет у Слупську (Республіка Польща), з якої вбачається, що ОСОБА_3 з 01.10.2023 року навчається у цьому ВНЗ за напрямком підготовки «Інформатика» (інженерні науки).
Твердження скаржника тому, що переклад довідки на українську мову не відповідає вимогам закону не підтверджується жодними належними і допустимим доказами. 
Доводи апеляційної скарги про те, що «судом першої інстанції не взято до уваги сімейний стан відповідача та наявності в нього малолітньої дитини, що потребує також утримання з його сторони і ту обставину, що мати дитини не працює, оскільки знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною», то колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Колегія суддів зазначає, що самі по собі факти того, що відповідач має на утриманні малолітню дитину від іншого шлюбу, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач у справі ОСОБА_2 є неналежною стороною (позивач), не беруться апеляційним судом до уваги з огляду на таке.
ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 15).
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 207, Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 7 лютого 2022 року №265, який набрав чинності 14 березня 2022 року, особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/ перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно з ч. 6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання.
Постійне проживання особи не завжди може співпадати з місцем її реєстрації.
Таким чином, сам по собі факт реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не свідчить про її проживання за даною адресою, а тому доводи скаржника в цій частині є неспроможними.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2021 року у справі №308/4214/18, при визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, однак рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини у такій редакції:
«Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 22.12.2023 року до закінчення ним навчання або не більше ніж до досягнення двадцяти трьох років».

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини у такій редакції:
«Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 22.12.2023 року до закінчення ним навчання або не більше ніж до досягнення двадцяти трьох років».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

                                               О.С. Комлева

       М.М. Драгомерецький