ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2952/25 Справа № 234/8278/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року у складі судді Бєльченко Л.А. у цивільній справі № 234/8278/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області, Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення грошових коштів в порядку спадкування, –
ВСТАНОВИЛА:

       У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області, територіальну підсудність розгляду справ якого змінено на Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська, з позовом, пред`явленим до Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області, ГУ ПФУ в Донецькій області, на предмет стягнення з відповідача на користь позивача 70400,05 грн недоотриманої пенсії померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом за період з 06 червня 2014 року по 19 березня 2020 року.
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що після смерті його матері відкрилась спадщина, в тому числі й на грошові виплати у вигляді недоотриманої пенсії, та 11 грудня 2020 року позивачеві було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на суму недоотриманої пенсії у 66832,27 грн, які він 23 квітня 2021року отримав. Однак, пенсія його матері, починаючи з 06 червня 2014 року нарахована та сплачена не була. Позивач вважає, що відповідач неправомірно припинив нарахування пенсії його спадкодавцеві у вказаний період, та, в силу ст. 1216,1218 ЦК України, є його власністю, як спадкоємця, а тому вважає, що він має право на спадкування недоотриману пенсію у розмірі 70400,05 грн.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
       Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 недоотриману пенсію у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 9137,27 грн.
       Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 127,20 грн (а.с. 97-99).
       Рішення суду мотивовано тим, що позивачеві виплачено недоотриману пенсію спадкодавця у розмірі 57 695 грн, тоді як свідоцтвом про спадщину передбачена сума такої недоотриманої пенсії у 66 832,27 грн, тому позивач має право на стягнення з відповідача на свою користь різницю у 9 137,27 грн. При цьому суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави для стягнення недоотриманої пенсії за весь заявлений позивачем період, зокрема, з 06 червня 2014 року, враховуючи, що відсутні відомості про взяття спадкодавця на облік територіальними органами ПФУ на території, яка підконтрольна Україні. 
       Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у грудні 2024 року ГУ ПФУ в Донецькій області подало аппеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог (а.с. 101-103).
       Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку зі зверненням представника позивача до УПФУ за недоотриманою пенсією 28 січня 2021 року позивач 22 квітня 2021 року отримав 57 690 грн, тобто, суму недоотриманої пенсії, яка була розрахована відповідно до вимог ст. 46 Закону №1058, тобто, за 3 роки перед днем звернення по місця смерті включно, відтак, за період з 27 січня 2018 року по 31 березня 2021 року. Скаржник зазначив, що суд першої інстанції не може керуватися розрахунками позивача щодо розміру недоотриманої пенсії, адже така сума не входить до складу спадщини. Оскільки позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, тому сума пенсії, яка залишилась недоотриманою у зв`язку зі смертю спадкодавця, вже увійшла до складу спадщини. Вважає, що для ухвалення такого рішення суду першої інстанції немає правових підстав.
       Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_2 
       11 грудня 2020 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С. на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що складається із залишку недоотриманої пенсії у розмірі 66832,00 грн, що належать спадкодавцеві на підставі довідки №0531-03-8/Є7015, виданої Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області від 07 вересня 2020 року.
       За матеріалами електронної пенсійної справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Луганська та отримувала пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Виплата пенсії проведена по 31 липня 2014 року. 
       Пенсія за період з 01 серпня 2014 року по 31 березня 2020 року ОСОБА_2 не нараховувалась, оскільки пенсіонерка до територіальних органів Пенсійного фонду України на територію, підконтрольну українській владі, за поновленням виплати пенсії особисто не зверталася.
       На підставі ст. 46 Закону №1058 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області розрахована сума пенсії спадкодавця з урахуванням трирічного строку, у розмірі 66832,27 грн, що відображено у довідці від 06 серпня 2021 року (а.с. 28 зворот).
       Приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на ім`я позивача на недоотриману пенсію у розмірі 66832,27 грн.
       Задовольняючи вимоги позивача в частині різниці між сумами, зазначеними у свідоцтві про спадщину та фактичною виплатою, суд першої інстанції вважав доведеним, що позивачеві належить вся сума, визначена свідоцтвом про право на спадщину за законом, тому саме 9137,27 грн недоотриманої пенсії спадкодавця має бути виплачена позивачеві як спадкоємцеві.
       Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та встановленими фактичними обставинами справи.
       У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
       Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Відповідно до частин 3,4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).
       Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       За статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
       Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав є визнання права.
       У відповідності до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
       Згідно норм ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
       Згідно частин першої та третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
       Відповідно до норм ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
       Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія.
       Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
       Таким чином, право на аліменти, пенсії та інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому випадку належить застосовувати ст. 1227 ЦК України.
       Згідно зі ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
       Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин.
       Зміст ч. 3 ст. 52 Закону України №1058-ІУ також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
       Окрім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
       Судом першої інстанції вірно встановлено, що загальна сума невиплаченої пенсії померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка зазначена у свідоцтві про спадщину за законом, виданому на ім`я позивача, складає 66832,27 грн, що скаржником не спростовано, при цьому встановлено, що ОСОБА_1 отримано лише 57 695 грн, що не відповідає сумі, успадкованій ОСОБА_1 після матері ОСОБА_2 , як недоотримана її пенсія.
       Колегія суддів наголошує, що скаржник, посилаючись на повну виплату позивачеві недоотриманої пенсії, не наводить жодного доказу та не посилається на будь-які норми чинного законодавства, що можуть спростувати правомірні висновки суду першої інстанції. Встановлені вірно фактичні обставини справи судом першої інстанції знайшли своє підтвердження і при розгляді апеляційної скарги та свідчать про неповне виконання відповідачем своїх обов`язків зі сплати успадкованої позивачем недоотриманої пенсії після смерті матері ОСОБА_2 (а.с.9).
       Відтак, висновок місцевого суду, що різниця між розміром недоотриманої пенсії у 66 832 грн, що зазначено у свідоцтві про спадщину, та розміром фактично виплаченої суми недоотриманої пенсії у 57 695 грн, про що йдеться у відповіді Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (а.с.11), повинні бути виплачені позивачу у розмірі 9 137,27 гнр, як майно, яке увійшло до складу спадщини, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.
       Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Норми ЦК України не визначають строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення ч.ч.2 та 3 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.
       Отже, суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.
       Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
       Доводи скаржника про те, що відповідачем нараховувалась сума недоотриманої ОСОБА_2 пенсії на підставі ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, колегія суддів не може прийняти до уваги, адже в даному випадку така норма не підлягає застосуванню, оскільки до спірних правовідносин належить застосовувати норми ст. 1216,1218,1296 ЦК України, адже рішення оскаржується відповідачем лише в частині стягнення зазначеної вище різниці сум, що передбачає лише спадкування позивачем у визначеному в свідоцтві про спадщину за законом розмірі, який зменшений відповідачем бути не може.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною нормою ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
       Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу різницю між зазначеною у свідоцтві про спадщини за законом, виданого на ім`я позивача, неотриманої суми пенсії померлої матері ОСОБА_2 яка становить 66 832 грн, та фактично виплаченою сумою у розмірі 57 695 грн, що становить 9 137,27 грн, оскільки ці грошові кошти набуті позивачем в порядку спадкування і він має на них право.
       Враховуючи вказане, колегія суддів доходить висновку, що є безпідставними доводи скарги про те, що задоволення позовних вимог позивача у цій частині є недоведеними та необгрунтованими.
       Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про повне задоволення позову, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.
       Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
       Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

       Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області — залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року —  залишити без змін.
       
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “23” квітня 2025 року.
Повний текст постанови складено “28” квітня 2025 року. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова
                                                                                
                                                                                Т.П. Красвітна