Дата документу 29.04.2025 Справа № 337/692/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 22-ц/807/889/25
Є.У.№ 337/692/25   Головуючий у 1-й інстанції: Калугіна Г.Б.
                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої:        Кочеткової І.В.,
суддів:                Кухаря С.В.,
                       Полякова О.З., 
секретар:        Остащенко О.І.,         

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів. Зазначала, що судовим рішенням від 27.10.2020 з ОСОБА_2 на її користь стягнуті аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки всіх видів заробітку відповідача, починаючи з 29.09.2020 і до досягнення дитиною повноліття.
Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання судового рішення, аліменти не сплачує, має заборгованість у розмір185 200, 53 грн., просила суд на підставі ст. 196 ч.1 СК України стягнути з останнього пеню у розмірі 1% суми несплачених аліментів за період з 29.09.2020 до 01.02.2025 у загальному розмірі 181 137,74 грн. 
10 березня 2025 р. до суду надійшла заява  ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач вживає заходів щодо приховування свого майна та його відчуження.
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2025 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачкою не наведено належних і переконливих доказів на підтвердження доводів про намір боржника приховати своє майно або здійснити його відчуження. 
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду,  ОСОБА_1  подала аеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та постановити нову про задоволення заяви забезпечення позову.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Вважає, що таким обґрунтованим припущенням є наявність обтяжень приватних виконавців щодо примусового звернення стягнення на нерухоме майно відповідача, щодо якого необхідно накласти арешт для забезпечення її позову як стягувача попередньої черги. Несумлінними діями відповідача можна вважати тривале не виконання самостійно рішень суду та наявність виконавчих проваджень, за якими звернуто стягнення на нерухоме майно боржника. Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду. Саме тому з метою забезпечення позову необхідно вжити заходи щодо накладення арешту на майно відповідача, оскільки на теперішній час в результаті не виконання наявних виконавчих проваджень відповідачем з мето їх примусового виконання виконавцями вживаються дієві заходи щодо відчуження майна відповідача.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявним матеріалами справи.
В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони і їх представники не з`явилися. Позивачка просила розглядати справу за її відсутності, про що направила суду відповідну заяву.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заява про забезпечення позову належним чином не обґрунтована, позивачка не довела наявності ризиків, які призведуть до невиконання або ускладнення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
У пп.1,2 ч.1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Частиною 3 ст.150 ЦПК України визначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Крім того, при забезпечені позову мають бути враховані та взяті до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Схожий за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
У постанові від 13.01.2020 по справі № 922/2163/17 Верховний Суд вказав, що в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначала, що розмір заборгованості є значним, відповідач вживає заходів до приховування свого майна та його реалізації. 
Із доданих до позовної заяви письмових доказів видно, що виконавче провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення з відповідача аліментів було відкрито у грудні 2024 року, тобто через чотири роки після набрання відповідним рішенням законної сили.
Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів здійснено державним виконавцем 31.01.2025, тобто одразу після відкриття виконавчого провадження.
Зареєстрованим простійним місцем проживання позивачки і її малолітньої дитини є будинок АДРЕСА_1 , на який позивачка просила накласти арешт і який відповідач має намір реалізувати без її відома і згоди.
Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про вжиття відповідачем заходів з реалізації вказаного будинку, приховування майна тощо позивачка суду не надавала.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виснував про відсутність підстав для накладення арешту на житловий будинок відповідача в межах забезпечення позову у цій справі.
Додані до апеляційної скарги письмові докази, у тому числі інформація з Єдиного реєстру боржників від 05.03.2025, як і доводи апеляційної скарги про початок процедури звернення стягнення на нерухоме майно у іншому виконавчому провадженні, не є підставою для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
На вказані обставини позивачка не посилалася у заяві про забезпечення позову, відповідні докази суду першої інстанції не надавала.
Закон України «Про виконавче провадження» зобов`язує державного виконавця вживати дієвих заходів до реального виконання судового рішення про стягнення аліментів. Зокрема, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, відповідно до ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення може бути звернено на майно боржника. 
У справі відсутні дані і про те, які заходи вживалися державним виконавцем під час примусового виконання рішення про стягнення аліментів і що вони виявилися безуспішними. 
Зважаючи на те, що за розрахунком заборгованості зі сплати аліментів її розмір значно перевищує суму платежів за три місці, не вжиття судом першої інстанції заходів забезпечення позову у цій справі з урахуванням положень ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» не може призвести до негативних наслідків. 
Позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належну правову оцінку, та не можуть бути підставою для її скасування.
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі. 
Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 30 квітня 2025 року.
Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді: С.В. Кухар
        О.З. Поляков