ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року	Львів	Справа № 460/3373/24 пров. № А/857/18263/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Дуляницькою С.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                       в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач) (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Рівненській області №262440019439 від 09.11.2023 про відмову в призначенні йому пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-ХІІ від 28.02.1991 (далі - Закон №796-ХІІ), зобов`язати відповідача зарахувати до трудового стажу період навчання з 01.09.1990 по 01.03.1995 в Київському політехнічному інституті та періоди здійснення підприємницької діяльності з 31.05.1995 по 31.12.2005, з 01.04.2006 по 30.06.2007 та зобов`язати прийняти рішення про призначення та виплату з 03.11.2023 йому пенсії за віком відповідно до ст.55 цього Закону.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано оспорюване рішення, зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання з 01.09.1990 по 01.03.1995 в Київському політехнічному інституті імені Ігоря Сікорського, періоди здійснення підприємницької діяльності з 31.05.1995 по 30.09.1995, з 01.01.1996 по 31.12.1998 та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії на пільгових умовах з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він перебував як фізична особа-підприємець (далі - ФОП) на фіксованому податку, крім періоду з 01.01.1994 по 30.09.1995 та з 01.01.1996 по 31.12.1998, коли перебував на загальній системі оподаткування та сплачував страхові внески до пенсійного фонду України. Додатково у період з 01.01.2004 для підтвердження сплати фіксованого податку надав копії патентів, які є належними доказами сплати внесків та засвідчують факт внесення відповідних платежів, проте суд першої інстанції протиправно такі не врахував.
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи II категорії, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 05.11.1992.
03.11.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою про призначення пенсії, на яку листом №2600-1207-8/228021 від 21.11.2023 його було повідомлено про те, що рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області №262440019439 від 09.11.2023 було відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період ведення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.03.2004, з 01.02.2005 по 30.04.2005, з 01.09.2005 по 31.10.2005, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державною реєстру загальнообов`язковою державного соціального страхування відсутня інформація про сплату страхових внесків.
Вважаючи протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 03.09.1987 за №4, 5, дипломом НОМЕР_3 від 01.03.1995 та довідкою №852 від 10.08.2023, виданою Національним технічним університетом України “Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського”, позивач у період з 01.09.1990 до 01.03.1995 навчався в Київському політехнічному інституті імені Ігоря Сікорського, а відтак орган Пенсійного фонду протиправно не зарахував до його страхового стажу весь період навчання у 1990-1995 роках. Щодо зарахування до страхового стажу періодів здійснення позивачем підприємницької діяльності з 31.05.1995 по 31.12.2005, з 01.04.2006 по 30.06.2007, суд зазначив, що оскільки позивач надав докази (довідку), видану органом Пенсійного фонду про те, що в період з 01.01.1994 по 30.09.1995, з 01.01.1996 по 31.12.1998 він сплачував страхові внески до ПФУ, а відповідач лише частково зараховуючи періоди здійснення позивачем підприємницької діяльності на загальній системі оподаткування, не надав доказів не сплати ним страхових внесків за всі періоди, які зазначені у довідці №1140, суд вважав за можливе застосувати підхід, який найбільш сприятливий для позивача та зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу періоди здійснення підприємницької діяльності з 31.05.1995 по 30.09.1995, з 01.01.1996 по 31.12.1998. Разом з тим, суд відмовив у зарахуванні періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу позивача за 2003 рік та з 01.01.2004 по 31.03.2004, з 01.02.2005 по 30.04.2005, з 01.09.2005 по 31.10.2005, з 01.04.2006 по 30.06.2007, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про сплату страхових внесків позивачем.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058).
Згідно абз.1 ч.1, абз.1 ч.2, абз.1 ч.4 ст.24 Закону №1058 (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії по інвалідності), страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений ст.62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788), якою передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, пунктом 1 якого (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1058 від 27.09.2022, чинній на час звернення із заявою про призначення пенсії) передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно п.4 Порядку №637, періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).
Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Постановою правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, було затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058 (далі - Порядок №22-1), абз.4 п.п.2 п.2.1 р.II якого передбачено, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01.01.2004 можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01.01.2004, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Отже, у період з 1993 року по 01.07.2000 на законодавчому рівні було передбачено зарахування до страхового (трудового) стажу для обчислення пенсій період здійснення підприємницької діяльності за умови сплати підприємцями страхових внесків до ПФУ, які підлягали обов`язковій реєстрації як платники внесків в органах пенсійного фонду.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.10.2018 по справі №643/20104/15-а, за змістом яких, належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01.07.2000 довідка ПФУ про сплату страхових внесків, після 01.07.2000 довідка з бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.
Судом встановлено, що позивач з 31.05.1995 зареєстрований та здійснював діяльність як ФОП, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію підприємця №53995030 від 31.05.1995, виданим Ватутінською радою народних депутатів м. Києва та свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП серії НОМЕР_4 від 26.04.2011, що виданим Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за 2003 рік відсутні докази, які підтверджують сплату позивачем податків, зборів, обов`язкових платежів (зокрема, фіксованого податку чи збору на обов`язкове державне пенсійне страхування). 
Також колегія суддів враховує, що згідно Довідки із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою 5-ОК), яка витребовувалась судом першої інстанції, інформація про сплату страхових внесків ОСОБА_1 відсутня (дата формування виписки 07.06.2024).
Зважаючи на визначений законодавством перелік документів на підтвердження сплати страхових внесків за період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, надані позивачем документи не є належними та достатніми доказами.
При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що сам лише факт реєстрації позивача ФОП без підтвердження сплати ним відповідних внесків, не може бути достатньою підставою для зарахування до його страхового стажу періоду підприємницької діяльності. 
Крім того, підприємницька діяльність це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність із метою досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку, тобто це діяльність, яку особисто здійснювала позивач, будучи ФОП.
Отже, факт перебування позивача на податковому обліку не є належними доказами саме сплати страхових внесків, та з поданих позивачем доказів не вбачається за можливе підтвердити страховий стаж позивача за оспорюваний період.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки за періоди з 01.01.2004 по 31.03.2004, з 01.02.2005 по 30.04.2005, з 01.09.2005 по 31.10.2005, з 01.04.2006 по 30.06.2007 в індивідуальних відомостях про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про сплату позивачем страхових внесків, дані періоди не підлягають до зарахування в його страховий стаж.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,                                                                                                                        
                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року по справі №460/3373/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук