ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" квітня 2025 р.                                                                         Справа №907/726/24
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді                                                                                Кравчук Н.М.
суддів                                                                                                    Скрипчук О.С.
                                                                                                    Матущак О.І.

розглянувши          в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Росток” від 26.02.2025 (вх.  № ЗАГС 01-05/534/24 від 26.02.2025)
на рішення                     Господарського суду Закарпатської області від 04.02.2025 (повний текст рішення виготовлено 06.02.2025, суддя Худенко А.А.) 
у справі                     № 907/726/24 
за позовом                        Товариства з обмеженою відповідальністю    “Барелль Люкс” (надалі ТзОВ “Барелль Люкс”), м. Мукачево Закарпатської області
до відповідача              Товариства з обмеженою відповідальністю    “Росток” (надалі ТзОВ “Росток”), м. Ужгород Закарпатської області
про                                  стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 77   119,96 грн,
ВСТАНОВИВ:
          ТзОВ “Барелль Люкс” звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ТзОВ “Росток” про   стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 77  119,96 грн.
          Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивачем помилково перераховано на користь відповідача 19.03.2024 грошову суму у загальному розмірі 462  719,76 грн. В подальшому, 25.03.2024 ТзОВ «Росток» здійснило перерахунок грошових коштів на рахунок позивача у сумі 385  599,80 грн. з призначенням платежу «часткове повернення помилково перерахованих коштів зг. листа б/н від 20.03.2024 у тому числі ПДВ 20% - 64 266,63 грн.  Як зазначає позивач, станом на час подання позову ТзОВ «Росток» решту безпідставно отриманих коштів в сумі 77  119,96 грн. не повернуло, в зв`язку з чим, грошові кошти у сумі 77  119,96 грн. вважає такими, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави, з огляду на не укладення договору з ТзОВ «Росток», відсутністю факту надання послуг, а тому вважає, що такі підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України. 
          Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 04 лютого 2025 року (суддя Худенко А.А.) у справі № 907/726/24 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ТзОВ «Росток» на користь ТзОВ «Барелль Люкс» грошові кошти у розмірі 77  119,96 грн., 3028,00 на відшкодування витрат по сплаті судового збору та 7000,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині заявленої до стягнення суми судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено. 
При ухваленні рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у справі ТзОВ «Баррель Люкс» довів безпідставне отримання грошових коштів відповідачем. Обов`язок ТзОВ «Росток» повернути ТзОВ «Баррель Люкс» грошові кошти в сумі 462  719,76 грн. виник з моменту безпідставного їх отримання, а саме 19 березня 2024 року, натомість ТзОВ «Росток» здійснило перерахунок лише частини вказаних грошових коштів на рахунок ТзОВ «Баррель Люкс» у сумі 385  599,80 грн. Таким чином, кошти в сумі 77  119,96 грн. є такими, що отримані ТзОВ «Росток» без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.  
 Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТзОВ «Росток» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що  рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.02.2025   скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що зі змісту рахунку випливає, що між позивачем та відповідачем виникло договірне зобов`язання, зокрема  з поставки відповідної кількості товару, а саме дизельного палива марки ДП-Арк-Євро5-ВО у обсязі 10060 л за відповідною ціною за одиницю товару, а саме 45,996 грн. на 1 літ та на загальну суму 462  719,70 грн. Однак, у зв`язку з тим, що між сторонами не було обумовленого строку виконання зобов`язання, а позивач, в свою чергу, у встановлений законодавством спосіб не просив виконати відповідача обов`язок з поставки товару, відповідач вважає, що на даний час він не допустив жодного порушення строків із виконання свого обов`язку з поставки товару, а тому у позивача відсутні правові підстави вимагати повернення коштів, здійснених ним як передоплата за товар. Зазначає, що судом першої інстанції не було з`ясовано всіх обставин справи при ухваленні рішення, не враховано позиції відповідача, адже між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просив стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави, і їх не може бути витребувано відповідно до статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. Зауважує, що правові підстави поставки на даний час не відпали, а суд дійшов до безпідставних та необґрунтованих висновків, що між сторонами не було укладено договору поставки. 
Також просить врахувати ту обставину, що під час розгляду справи у суді першої інстанції не ставилось під сумнів оформлення рахунку №УС00034 від 19.03.2024 уповноваженою особою відповідача та те, що судом взагалі не з`ясовувалось у відповідача про таку особу. Вважає, що витяг з ЄДРЮОФОП на відповідача станом на 19.03.2024 не подано до суду першої інстанції з поважних причин, а тому просить як виняток долучити такий до матеріалів справи та врахувати при розгляді справи. У зв`язку із поданням апеляційної скарги та апеляційним переглядом оскаржуваного рішення відповідач зазначає, що ним понесені судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 10  000,00 грн., докази чого будуть подані протягом 5-ти днів після прийняття постанови за наслідками апеляційного перегляду судового рішення. 
ТзОВ «Баррель Люкс» у відзиві на апеляційну скаргу заперечує  проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції представником відповідача було визнано повернення помилково перерахованих коштів в сумі 385  599,80 грн. та його пояснення відносно решти неповернутих коштів зводились до того, що на залишок коштів позивач вправі зробити інше замовлення товару у ТзОВ «Росток». При цьому, наполягаючи на наявності договірних відносин, представник в той же час допускає досягнення будь-яких домовленостей тільки в майбутньому, в межах виконання яких позивач зможе замовити та отримати обумовлений товар/послугу за рахунок спірних грошей. Отже, вважає, що такі доводи відповідача самі по собі відкидають наявність укладеного між сторонами предметного договору, до того ж, вони свідчать про недобросовісну поведінку відповідача на ринку, яка обмежує позивача у вільному розпорядженні власними коштами на свій розсуд. Позивач зазначає, що позиція відповідача про те, що між сторонами у справі існували договірні відносини на момент проведеної оплати ТзОВ «Баррель Люкс» згідно рахунку №УС00034 від 19.03.2024 на загальну суму 462719,76 грн., чи існують станом на сьогоднішній день, після частково повернення ТзОВ «Росток» помилково перерахованих коштів у сумі 385  599,80 грн. не знайшла правового підтвердження в суді першої інстанції. Просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.02.2025 залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. 
Також позивач зазначає, що ним понесено у зв`язку із розглядом справи в Західному апеляційному господарському суді витрати на правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн. Для розподілу судових витрат надано копії: додаткової угоди №2 від 24.03.2025 до договору про надання правової допомоги №1-29/07/24 від 29.07.2024; акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 24.03.2025 з детальним переліком наданих послуг в межах даного договору по справі.  
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03 березня 2025 року (головуючий суддя Кравчук Н.М., судді – Скрипчук О.С., Матущак О.І.)  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТзОВ “Росток” на рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.02.2025 у справі № 907/726/24 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
17.03.2025 в канцелярію апеляційного суду поступили матеріали справи №907/726/24. 
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний господарський встановив таке.
Як зазначає позивач, на виконання рахунку №УС00034 від 19.03.2024 ТзОВ “Барелль Люкс” перерахувало на користь ТзОВ “Росток” 19.03.2024 кошти в розмірі 462 719,76 грн., двома платежами, а саме - №46 на суму 232 719,76 грн. з призначенням платежу “оплата за ДТ зг. рах. №УС 34 від 19.03.2024 року в т.ч. ПДВ 38 786,63 грн.” та №45 на суму 230  000 грн з призначенням платежу “оплата за ДТ зг. рах. №УС 34 від 19.03.2024 року в т.ч. ПДВ 38 333,33 грн”.
Із рахунку №УС00034 від 19.03.2024 вбачається, що ТзОВ “Барелль Люкс” мав перерахувати на користь ТзОВ “Росток” грошову суму у загальному розмірі 462 719,76 грн (разом із ПДВ) за Дизельне паливо ДП-Арк Євро5-ВО в кількості 10060 л (45,996 грн за 1 л). Підставою рахунку вказано дог. №5 від 19.03.24 (а.с.7). 
Як встановлено судом першої інстанції, в рахунку зазначено “дог. №5 від 19.03.24”, який, як зазначає відповідач, укладено в усній формі. 
В матеріалах справи міститься  лист ТзОВ “Барелль Люкс” (за підписом директора ОСОБА_1 ) від 20.03.2024 на ім`я директора ТзОВ “Росток” з проханням повернути помилково зараховані кошти згідно платіжних доручень № 45   та  № 46  від 19.03.2024   на їх рахунок (а.с.9).
25.03.2024 ТзОВ “Росток” здійснило перерахунок грошових коштів на рахунок ТзОВ “Барелль Люкс” у сумі 385 599,80 грн. (а.с.10), з призначенням платежу “часткове повернення помилково перерахованих коштів зг. листа № б/н від 20.03.24 р. у т.ч. ПДВ 20% - 64 266,63 грн.”.
Представник позивача стверджує, що вказаним перерахунком ТзОВ “Росток” визнало, що ТзОВ “Барелль Люкс” перерахувало на користь ТОВ “Росток” 19.03.2024 грошову суму у загальному розмірі 462 719,76 грн. безпідставно, повернувши частину в сумі 385 599,80 грн. , проте,  решту коштів в сумі 77 119.96 грн., відповідач безпідставно не повертає позивачу,  що стало підставою звернення з даним позовом.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.
Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.
Статтею 174 Господарського кодексу України (надалі – ГК України) встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Згідно положень ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Частиною 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Вимогами ст. 208 ЦК України передбачені правочини, які належить вчиняти у письмовій формі. Так, у письмовій формі належить зокрема вчиняти правочини між юридичними особами.
У відповідності до ч. ч. 1, 2, 3 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Статтею 181 ГК України передбачено, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Тобто, істотними умовами договору поставки є асортимент, кількість, якість товару, строки поставки і ціна.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рахунку №УС00034 від 19.03.2024 ТзОВ “Барелль Люкс” перерахувало на користь ТзОВ “Росток” 19.03.2024 грошову суму у загальному розмірі 462 719,76 грн., двома платежами: №46 на суму 232 719,76 грн. з призначенням платежу “оплата за ДТ зг. рах. №УС 34 від 19.03.2024 року в т.ч. ПДВ 38 786,63 грн.” та №45 на суму 230  000 грн з призначенням платежу “оплата за ДТ зг. рах. №УС 34 від 19.03.2024 року в т.ч. ПДВ 38 333,33 грн”.
З рахунку №УС00034 від 19.03.2024 вбачається, що ТзОВ “Барелль Люкс” має перерахувати на користь ТзОВ “Росток” грошову суму у загальному розмірі 462 719,76 грн (разом із ПДВ) за Дизельне паливо ДП-Арк Євро5-ВО в кількості 10060 л (45,996 грн за 1 л). Підставою рахунку вказано дог. №5 від 19.03.24. 
Проте,  як зазначалося вище, 20.03.2024 ТзОВ “Барелль Люкс” звернулося з листом до ТзОВ “Росток” про повернення коштів як помилково перераховані.
ТзОВ “Росток” здійснило перерахунок грошових коштів на рахунок ТзОВ “Барелль Люкс” частково у сумі 385 599,80 грн., при цьому, зазначивши в призначенні платежу “часткове повернення помилково перерахованих коштів зг. листа № б/н від 20.03.24 р. у т.ч. ПДВ 20% - 64 266,63 грн.”.
Отже, обов`язок ТзОВ “Росток” повернути ТзОВ “Барелль Люкс” грошові кошти в сумі 462 719,76 грн. виник з моменту безпідставного їх отримання, а саме - 19.03.2024.
Відповідач (скаржник) в апеляційній скарзі покликається на те, що позивач прийняв його пропозицію щодо обсягу та ціни товару шляхом здійснення передоплати вищевказаного товару, в підтвердження чого посилається на виписку із банківського рахунку позивача про здійснення у той же день 19.03.2024 оплати вартості товару, що був визначений у рахунку №УС34 від 19.03.2024. 
Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.
З врахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладення договору поставки (купівлі-продажу) у письмовій формі передбачає визначення умов поставки товару, строків, оплати, тощо, то і при укладені правочину в усній формі сторонами повинні бути забезпечені вказані умови.
Однак, крім рахунку №УС00034 від 19.03.2024 та виписки про оплату за вказаним рахунком суду не надано суду доказів на підтвердження укладення правочину в усній формі (попереднє замовлення, заявку на поставку товару, тощо). 
Також матеріали справи не містять доказів: хто саме і чи з належними повноваженнями з кожної сторони було  укладено усний договір про поставку дизельного палива.
З виписки, що міститься в матеріалах справи, за період з 01.01.2024 по 25.06.2024 вбачається, що часом операції по платежу №45 у сумі 230  000 грн є 16:02 год. 19.03.2024, а по платежу номер  №46 у сумі 232719,76 грн є 18:38 год. 19.03.2024 (а.с.10), а також те, що наступного дня після оплати  – 20.03.2024 від імені директора ТОВ “Барелль Люкс” на ім`я директора ТзОВ “Росток” було скеровано лист з проханням повернути помилково зараховані кошти на їх рахунок (а.с.9). 
З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за наведених обставин між позивачем та відповідачем не мало місця укладення письмового договору поставки товару, адже між сторонами не було досягнуто усіх істотних умов такого, що, в тому числі, підтверджує і відповідач, зауваживши про відсутність домовленостей відносно строків поставки. Жодних доказів на підтвердження укладення договору поставки дизпалива відповідачем не долучено, в той час як рахунок на його оплату, за відсутності інших доказів виникнення договірних зобов`язань між сторонами та досягнення всіх істотних умов таких, також не можна вважати доказом укладення письмового договору.
Отже, правильним  та обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про не  підтвердження укладення договору поставки дизельного палива та зафіксованих його умов у вказаному спорі. Обов`язок ТзОВ «Росток» повернути ТзОВ «Барелль Люкс» грошові кошти в сумі 462 719,76 грн. виник з моменту безпідставного їх отримання, а саме 19 березня 2024 року, натомість ТзОВ “Росток” здійснило перерахунок лише частини вказаних грошових коштів на рахунок ТзОВ “Барелль Люкс” у сумі 385 599,80 грн.
У відповідності до положень статті 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
З наведених норм вбачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.
Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом.
Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала. 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07.02.2024 по справі №910/3831/22 вчергове прийшла до висновків, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом.
Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.
Відтак,  з врахуванням наведеного вище, обґрунтованим є висновок суду про те, що кошти у сумі 77 119,96 грн. є такими, що отримані ТзОВ “Росток” без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.
Оскаржуваним рішенням також стягнено з відповідача на користь позивача 7 000,00 грн. витрат на правову допомогу, і як вбачається з тексту апеляційної скарги, скаржник не посилається на його необґрунтованість в цій частині, а відтак, в зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції по суті є вірним, відповідно і обґрунтованим є стягнення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції в сумі 7000,00 грн.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що він очікує понести у зв`язку із розглядом справи в Західному апеляційному господарському суді витрати на правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн., в обґрунтування чого долучено додаткову угоду № 2 від 24.03.2025 до договору про надання правової допомоги №1-29/07/24 від 29.07.2024 та копію акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 24.03.2025.
Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції від 04.02.2025 у справі № 907/726/24 залишено без змін, відповідно підлягають розподілу і витрати відповідача, понесенні ним на правову допомогу за розгляд справи в такій у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України. 
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).
Згідно з ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити, в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
У постанові Верховний Суд від 11.06.2021 у справі № 34-16/17-3683-2011 висловлено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, визначеними у ч. 4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Тобто критерії, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені ч. 5 ст. 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Представником позивача в суді апеляційної інстанції є адвокат Компанієць Н.Г., яка діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серія АО №1167259 від 18.03.2025. 
29.07.2024 ТзОВ «Борелль Люкс» (клієнт) та адвокатом Компанієць Н.Г. (адвокат) укладено договір №1-29/07/24 (а.с.60-61), згідно розділу 1 якого встановлено, що адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначенні договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Конкретний перелік послуг та інформація про справу, в межах якої вони надаються і підлягають оплаті, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. 
24.03.2025 сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору про надання правової допомоги №1-29/07/24 від 29.07.2024, яка визначає обсяг послуг адвоката та регулює порядок їх оплати  (гонорару) при веденні справи за позовом клієнта до ТзОВ «Росток» про повернення безпідставно набутих коштів. Даного угодою сторони домовились, що загальна вартість послуг правничої допомоги за підготовку відзиву на апеляційну скаргу та юридичний супровід справи в суді апеляційної інстанції, без участі в засіданні, складає 9000,00 грн. 
24.03.2025 сторонами складено акт приймання – передачі наданої правової допомоги, де визначено загальну вартість такої в сумі 9000,00 грн., у вартість входить: ознайомлення з матеріалами апеляційної скарги ТзОВ «Росток», вивчення судової практики, правова консультація клієнта відносно поданої скарги – 2000,00 грн.; підготовка відзиву на апеляційну скаргу – 6000,00 грн., юридичний супровід справи в суді, в тому числі підготовка та подача процесуальних заяв в інтересах позивача та правові консультації клієнта пор справі – 1000,00 грн. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в суді першої інстанції інтереси позивача представляла адвокат Компанієць Н.Г. на підставі ордеру серія АО №1136674 від 29.07.2024, така формувала та підписувала позовну заяву, брала участь в судовому засіданні а відтак їй добре відомі матеріали та обставини справи, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що на складання відзиву на апеляційну скаргу такій не пішло багато часу , а також слід врахувати малозначність справи та  по суті не складний предмет спору. 
  Отже,  дослідивши вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, викладені у відзиві на апеляційну скаргу,  колегія суддів вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 9000,00 грн. є завищеним, неспівмірний із складністю цієї справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами). Обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт у суді апеляційної інстанції не відповідають критерію обґрунтованості, реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та витраченому адвокатом часу. Також, суд апеляційної інстанції враховує, що в суді першої інстанції стягнено з відповідача на користь позивача 7000,00 грн. витрат на правову допомогу. 
Отже, врахувавши результати розгляду справи у суді апеляційної інстанції, незмінність правової позиції позивача, а також те, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність, на що вказала Велика Палата Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та, встановивши, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9000,00 грн.  не відповідають критерію "розумності їх розміру" і їх відшкодування матиме надмірний характер, а стягнення цих витрат у сумі 4500,00 грн. (9000,00:2=4500,00 грн. 50%) є співрозмірним з наданими адвокатом послугами у суді апеляційної інстанції, обґрунтованими, відповідають критерії "необхідності і обґрунтованості". Решту суми витрат на правові послуги в сумі 4500,00 грн. слід покласти на позивача. 
З врахуванням наведеного, рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.02.2025 в даній справі прийнято з урахуванням всіх обставин справи, а відтак таке підлягає залишенню без змін.   
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд  
ухвалив:
1.          Апеляційну скаргу ТзОВ «Росток» - залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.02.2025 у справі №907/726/24 залишити без змін.
3.          Стягнути з ТзОВ «Росток» (код ЄДРПОУ 32890880, вул. Боженка, 2/4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88015) на користь ТзОВ «Баррель Люкс» (код ЄДРПОУ 45276529, вул. Пряшівська, буд. 1, м. Мукачево, Закарпатська область, 89600) – 4500,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
4.          Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
5.          Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
6.          Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Головуючий суддя                                                                       Н.М. Кравчук 

Судді                                                                                          О.І. Матущак
          
                                                                                                    О.С. Скрипчук