ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" травня 2025 р.           Справа№ 911/2963/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Коротун О.М. 
 
без виклику представників сторін
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю   "Аркадстрой"
на рішення   Господарського суду Київської області  від 16.01.2025 року
у справі   №911/2963/24   (суддя Антоненко В.С.)
за позовом   Приватного акціонерного товариства   "Київгідромонтаж"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркадстрой"
про   стягнення 100  818,13 грн,-                                          

                                                           ВСТАНОВИВ:  
                 Приватне акціонерне товариство "Київгідромонтаж" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до         Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркадстрой" (далі - відповідач) про стягнення 100  818,13 грн, з яких:    57960,00 грн основної заборгованості,  13   217,14 грн інфляційних втрат,  3   925,72 грн три процента річних та 25715,27 грн пені.
          Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договору  оренди №01-12/2021АР від 01.12.2021 року, а саме щодо сплати орендної плати за передане нежитлове приміщення.
          Рішенням Господарського суду Київської області   від 16.01.2025 року позов   задоволено частково. Стягнуто з   Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркадстрой" на користь   Приватного акціонерного товариства "Київгідромонтаж" 57  960,00   грн основного боргу, 25615,62 грн пені, 3  914,65 грн   процентів річних, 13 297,14 грн інфляційних втрат та 2  422,40 грн   судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
          Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю   "Аркадстрой" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Київської області         від 16.01.2025 року у справі №911/2963/24 скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема, ст.ст. 162,  236 Господарського процесуального кодексу України, ст. 284 Господарського кодексу України.
          Так, за твердженням скаржника, позивачем у позовній заві не були додержані вимоги, встановлені п. 2 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, а саме позовна заява не містить відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у позивача, відповідача.
          При цьому, скаржник зауважив, що позивачем в позовній заяві невірно вказано найменування позивача, тобто замість правильного найменування «АРКАДСТРОЙ» зазначено «АРАКАДСТРОЙ».
          Крім того, скаржника вказав, що договір оренди №01-12/2021АР від 01.12.2021 року в порушення норм матеріального права не містить істотні умови, зокрема в останньому не зазначено вартість майна (об`єкта оренди), з урахуванням її індексації, орендну плату зазначено без урахування її індексації та не передбачено порядок використання амортизаційних відрахувань.
          Таким чином, за твердженням скаржника відсутність в договорі всіх істотних умов, є прямою підставою вважати його неукладеним. Тому вимагати стягнення з відповідача на користь позивача  грошових коштів за неукладеним так званим договором оренди, є незаконною та безпідставною.  
          Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркадстрой" на рішення Господарського Київської області   від 16.01.2025 року у справі №911/2963/24 залишено без руху.
          Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду докази, які підтверджують сплату судового збору у розмірі 4542,00 грн.
          Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.          
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2025 року   відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркадстрой" на рішення Господарського Київської області   від 16.01.2025 року у справі №911/2963/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати   у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).  
          Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.          
          Відповідно до  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне. 
          Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2021  року між Приватним акціонерним товариством   «Київгідромонтаж» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аркадстрой» (орендар) був укладений договір оренди №01-12/2021АР (далі  - договір), відповідно до умов якого, орендодавець передає орендарю в оренду нежитлове приміщення, загальною площею 100,0 кв.м  частину приміщення М №11 згідно плану розміщення будівель та споруд ПрАТ «Київгідромонтаж» та технічного паспорту та розташоване за адресою м. Вишгород, вул. Шлюзова.
          Згідно пункту 1.2. договору об`єкт оренди передається в оренду позивачу для використання під офіс (розміщення персоналу та офісної техніки, меблів).
          Пунктом 1.3. договору встановлено, що передача в оренду об`єкта оренди оформляється відповідним актом прийому     передачі, що є невід`ємною частиною даного договору.
          Згідно п. 2.1. договору передача об`єкта оренди позивачу провадиться по акту прийому     передачі, підписаного вповноваженими представниками обох сторін. Даний акт є невід`ємною частиною даного договору. В акті прийому     передачі вказуються технічні характеристики та технічний стан об`єкта оренди на момент його передачі позивачу.
          Відповідно до п. 2.2. договору відповідач передає позивачу об`єкт оренди протягом восьми робочих днів з моменту підписання цього договору за актом приймання     передачі.
          Пунктом 2.3. договору встановлено, що вступ позивача в користування об`єктом оренди наступає з моменту підписання сторонами акту прийому     передачі об`єкта оренди.
          По закінченні терміну дії даного Договору, а також у випадку розірвання (припинення) орендар зобов`язаний звільнити об`єкт оренди від якого-небудь майна (у т.ч. віддільних поліпшень) і повернути об`єкт   оренди орендодавцю (п. 2.6. договору).
          Повернення об`єкта оренди орендарем здійснюється на підставі акту прийому-передачі (повернення) об`єкта оренди, що підписується уповноваженими представниками сторін після закінчення 10 (десяти) календарних днів, які надаються орендареві для звільнення території від устаткування, майна, сміття та ін. (п. 2.7. договору). 
          Згідно п. 2.8. договору з моменту підписання сторонами акту прийому     передачі (повернення) об`єкта оренди всі ризики випадкової загибелі або ушкодження об`єкта оренди переходять на відповідача.
          Відповідно до п. 3.1. договору щомісячна орендна плата за вказаний у пункту 1.1. договору об`єкт оренди складає: 4 200,00 грн, ПДВ     840,00 грн, всього з ПДВ     5 040,00 грн (п`ять тисяч сорок гривень 00 копійок), виходячи з розрахунку 50,40 грн за 1 (один) кв.м.
          Орендар перераховує орендну плату на рахунок орендодавця щомісячно до 10 числа кожного наступного місяця (п. 3.2. договору).
          За змістом п. 3.4. договору встановлено, зокрема, що відшкодування (компенсація) відповідачу витрат, пов`язаних з оплатою електроенергії здійснюється окремо (додатково) за фактом їх споживання на підставі показників лічильників обліку спожитої електроенергії. Позивач відшкодовує (компенсує) послуги за електроенергію, на підставі рахунку, виставленого відповідачем протягом 3 (трьох) банківських днів від дня одержання рахунку.
          Згідно п. 4.1.1. договору позивач має право установлювати на об`єкті оренди додаткове устаткування за умови одержання письмової згоди відповідача.
          Відповідно до п. 4.1.2. договору позивач має право після одержання письмової згоди відповідача, за власний рахунок здійснювати поліпшення орендованого об`єкту протягом усього строку оренди та строку його можливого продовження.
          Пунктом 4.1.5. договору встановлено, що позивач має право вимагати зменшення орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість передбаченого договором користування об`єктом, що надається в оренду, істотно зменшилась.
          Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками і діє до 31.12.2017 року включно (пд 6.4. договору).
          Договір може бути пролонгованим на визначений сторонами термін та на додатково погоджених умовах, про що укладається додаткова угода до цього договору (п. 6.5. договору).
          Згідно п. 6.6. договору умови цього договору зберігають силу протягом всього терміну цього Договору, а тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань. 
          Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2021 року за актом приймання-передачі орендодавець передав, а орендар прийняв у платне тимчасове користування об`єкт оренди  нежитлове приміщення загальною площею 100,0 кв.м, розташоване за адресою м. Вишгород, вул. Шлюзова, 4.
          Так, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна.
           Відповідно ч. 1  ст. 759 Цивільного кодексу України  за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні положення викладені в ч. 1  ст. 283 Господарського кодексу України. Частиною 3  ст. 283 Господарського кодексу України  встановлено, що об`єктом оренди можуть бути, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).
          Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
          Твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що  договір оренди №01-12/2021АР від 01.12.2021 року в порушення норм матеріального права не містить істотні умови, зокрема в останньому не зазначено вартість майна (об`єкта оренди), з урахуванням її індексації, орендну плату зазначено без урахування її індексації та не передбачено порядок використання амортизаційних відрахувань. Таким чином, за твердженням скаржника відсутність в договорі всіх істотних умов, є прямою підставою вважати його неукладеним. Тому вимагати стягнення з відповідача на користь позивача  грошових коштів за неукладеним так званим договором оренди, є незаконною та безпідставною, колегія суддів не визнає переконливими доводами, з огляду на наступне.
          Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
          Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          За змістом ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
          Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
          Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).
          Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч.ч. 1-3 ст. 180 Господарського кодексу України).
          Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому     Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
          Згідно ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. 
          Істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу (ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України).
          З огляду на наведене, відсутність у договорі оренди істотних умов, про які зазначає скаржник, може згідно норм цивільного та господарського законодавства свідчити про його неукладеність.
          Проте, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
          Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17.
          Фактичне виконання сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного. 
          Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 року у справі №922/189/18.
          Як вбачається з матеріалів справи, відповідач згідно договору прийняв приміщення в оренду, претензій щодо нього або умов договору оренди не заявляв, частково сплачував орендну плату за користування приміщенням, що не заперечується скаржником. 
          Отже, оскільки відсутність у договорі деяких визначених ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема, в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода скаржника з умовою виконання договору не свідчить про недійсність договору із цих підстав.
          Крім того, доказів повернення орендованого приміщення за Актом приймання-передачі (повернення) відповідно до порядку, передбаченого пунктом 2.7 договору, матеріали справи не містять 
          Оцінюючи подані документи та встановлені у рішеннях суду у справі №911/2620/22 обставини  в сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що у спірний період (2022 рік) договір №01-12/2021АР від 01.12.2021 року був чинним.
          При цьому, колегія суддів відзначає, що рішенням Господарського суду Київської області від 05.07.2023 року у справі №911/2620/22, яке було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2023 року, відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадстрой» до Приватного акціонерного товариства  «Київгідромонтаж» про визнання договору оренди №01-12/2021АР від 01.12.2021 року недійсним.
          Разом з цим, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності описки у п. 6.4 договору, позаяк неможливо укласти договір та передати майно в оренду 01.12.2021 року із зазначенням про термін дії договору до 31.12.2017 року.
          Так за твердженням позивача відповідачем порушені умови договору щодо сплати орендної плати за передане нежитлове приміщення, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
          Відповідно до ч.1  ст. 762 Цивільного кодексу України  за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
          Пунктом 3.1 договору встановлено, що щомісячна орендна плата за вказаний у п.1.1 договору об`єкт оренди складає 4  200,00 грн, ПДВ  840,00 грн, всього з ПДВ  5  040,00 грн, виходячи з розрахунку 50,40 грн. за 1 кв.м.
          Згідно  ст. 286 Господарського кодексу України  орендна плата  це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
          Відповідно до  ст. 526 Цивільного кодексу України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог  відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами  ст. 193 Господарського кодексу України.
          Приписами  статті 530 Цивільного кодексу України  передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
          Пунктом 3.2 договору встановлено, що орендар перераховує оренду плату на рахунок орендодавця щомісячно до 10 числа кожного наступного місяця.
          Судом першої інстанції правомірно  відхилено твердження позивача про те, що у зв`язку із зазначенням «до 10 числа кожного наступного місяця» день спливу строку оплати  дев`яте число відповідного наступного за поточним місяцем.
          Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно для виконання чого-небудь.
          Аналогічна правова  позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №803/350/17 та у справі №815/4720/16, від 13.06.2018 року у справі №815/1298/17, від 14.08.2018 року у справі №803/1387/17, від 28.08.2018 року у справі №814/4170/15, від 08.10.2018 року  у справі №927/490/18, від 27.09.2022 року у справі №918/1195/21.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, для сплати орендної плати позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №10 від 31.01.2022 року на суму 5  040,00 грн (за січень 2022 року); №28 від 28.02.2022 року на суму 5  040,00 грн (за лютий); №39 від 31.03.2022 на суму 5  040,00 грн (за березень); №50 від 30.04.2022 року на суму 4  200,00 грн (за квітень); №62 від 31.05.2022 року на суму 4  200,00 грн (за травень); №70 від 30.06.2022 року на суму 4  200,00 грн (за червень); №83 від 31.07.2022 року на суму 5  040,00 грн (за липень); №94 від 31.08.2022 року на суму 5  040,00 грн (за серпень); №114 від 30.09.2022 року на суму 5  040,00 грн (за вересень); №131 від 31.10.2022 року на суму 5  040,00 грн (за жовтень); №146 від 30.11.2022 року на суму 5  040,00 грн (за листопад); №158 від 31.12.2022 року на суму 5  040,00 грн (за грудень).
          Відтак, загальна сума орендної плати, яку мав сплати відповідач позивачу за спірний період (2022 рік) становить 57  960,00 грн.
          Враховуючи, що орендар перераховує оренду плату на рахунок орендодавця щомісячно до 10 числа кожного наступного місяця, строк оплати є таким що настав.
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що оскільки у квітні-червні 2022 року Приватне акціонерне товариство «Київгідромонтаж» перебувало на спрощеній системі оподаткування без сплати ПДВ, рахунок на оплату орендної плати за цей період складався без врахування суми ПДВ.
          Частиною 2  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України  встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
          Так, матеріали справи не містять, а скаржник не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269  Господарського процесуального кодексу України  доказів сплати орендної плати за Договором №01-12/2021АР від 01.12.2021 за 2022 рік або доказів повернення позивачу приміщення, отриманого відповідачем в оренду за Актом приймання-передачі від 01.12.2021 року. 
          З огляду на викладене, суду першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 57  960,00 грн. 
          Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 25  715,27 грн, колегія суддів відзначає наступне. 
          Статтею 230 Господарського кодексу України  визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені ч. 4  ст. 231 Господарського кодексу України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.
          Зазначене кореспондується з положеннями  ст. 549 Цивільного кодексу України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
          Пунктом 5.2 договору встановлено, що за несвоєчасне внесення орендної плати орендар зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, що діяла в період несвоєчасної оплати.
          Відповідно до  ст. 253 Цивільного кодексу України  перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення пені починається  з наступного дня після дати, в якій зобов`язання з оплати мало бути виконано.
          Згідно ч. 6  ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.
          При цьому, суд звертає увагу, що конструкція «за кожний день прострочення оплати», встановлена в п. 5.2 Договору, є порядком нарахування пені, а не строком. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 року у у справі №911/952/22, застосування в тексті господарського договору формулювання «за кожен день прострочення» не можна вважати встановленням іншого, ніж визначеного ч. 6  ст. 232 Господарського кодексу України  строку нарахування пені.
          Законом України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ ІХ «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України доповнено пунктом 7, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
          Таким чином, пунктом 7  Прикінцевих положень Господарського кодексу України  передбачена можливість нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання понад шестимісячний строк, встановлений  ст. 232 Господарського кодексу України.
          Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  встановлено карантин з 12.03.2020 року на всій території України.
          Відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
          При цьому, колегія суддів відзначає, що припис пункту 7 «Прикінцеві положення»  Господарського кодексу України, хоч і не зовсім узгоджується з метою Закону, який спрямований на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби, однак є абсолютно визначеним та не передбачає розширеного чи звуженого тлумачення. 
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду  від 27.02.2024 у справі №911/858/22.
          Відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, в даному випадку, пеня має розраховуватися з дати, наступної за останнім днем строку оплати, та до переддня фактичної оплати, або до дня закінчення строку дії карантину, встановленого  постановою КМУ від 11.03.2020 року №211, тобто до 30.06.2023 року, в залежності від того, яка з названих подій настала раніше.
          З огляду на вимоги ч.ч. 1 та 2 ст.  2, ч. 5 ст.  236 Господарського процесуального кодексу України  господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
          Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені, встановивши вірний період прострочення, не виходячи при цьому за межі періоду, заявленого позивачем, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в цій частині в сумі 25  615,62 грн. 
          Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача проценти річних в сумі 3  925,72 грн за сукупний період 10.02.2022 року по 28.10.2024 року та інфляційні втрати в сумі 13  217,14 грн за сукупний період лютий 2022 року - вересень 2024 року, колегія суддів відзначає наступне. 
          Відповідно до ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
          Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3 % річних, встановивши вірний період прострочення, не виходячи при цьому за межі періоду, заявленого позивачем, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в цій частині в сумі 3  914,65 грн.
          При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що розрахунок позивача інфляційних втрат (лютий 2022 року  вересень 2024 року),     є арифметично правильним, проведеним відповідно до приписів законодавства та умов договору.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 13  217,14 грн.
          При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що позивачем у позовній заві не були додержані вимоги, встановлені п. 2 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, а саме позовна заява не містить відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у позивача, відповідача, оскільки, позовна заява Приватного акціонерного товариства   "Київгідромонтаж" була подана до суду через систему «Електронний суд», а ухвала  від 05.11.2024 року про відкриття провадження у справі була надіслана та доставлена 05.11.2024 року о 19:51 до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркадстрой», про що складено та долучено до матеріалів справи довідку Господарського суду Київської області про доставку електронного листа. Відповідно судом встановлена наявність у позивача та відповідача «Електронного кабінету», а не зазначення в позовній заяві наявності електронного кабінету не є безумовною підставою в розумінні ст. 277 Господарського процесуального кодексу України для скасування оскаржуваного рішення.  
          Твердження скаржника, що в позовній заяві невірно вказано найменування позивача, тобто замість правильного найменування «АРКАДСТРОЙ» зазначено «АРАКАДСТРОЙ», не спростовує висновків суду, в даному випадку у позивача вкралася описка в назві відповідача, тоді як інші реквізити (адреса, код ЄДРПОУ) зазначені вірно. 
          В той же час,  згідно з практикою зазначеною в рішеннях Європейського суду з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007 року; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016 року).
          Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.
          Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
          Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.          
          Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи  ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень  Господарського процесуального кодексу України  та  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.   
          Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                                           УХВАЛИВ:          
           1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю   "Аркадстрой" на рішення   Господарського суду Київської області  від 16.01.2025 року у справі   №911/2963/24 залишити без задоволення.
           2.  Рішення  Господарського суду Київської області  від 16.01.2025 року у справі №911/2963/24 залишити без змін.
           3.  Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
           4.    Матеріали справи №911/2963/24 повернути до Господарського суду Київської області. 

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Коротун