Справа № 308/14650/14

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       24 квітня 2025 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
       з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Химинець Михайло Іванович, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2015 року, ухвалене головуючим суддею Бедьо В.І. в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави

встановив:

У листопаді 2022 року АТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 30.05.2008 ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № МКМОАЕ00005352 на підставі якого позичальнику було надано кредит у сумі 14 954,58 дол США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.05.2013.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором, відповідач надав в заставу автомобіль VOLKSWAGEN, модель Caddy 2. 0TD, рік випуску 2005, типТЗ: фургон малотонажний-В, № кузова /шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Однак відповідач свої зобов`язання згідно кредитного договору належним чином не виконував, в результаті чого станом на 30.09.2014 у нього виникла заборгованість у розмірі 67 486, 48 дол США.
З врахуванням наведеного позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКМОАЕ00005352 від 30.05.2008 вилучити у відповідача ОСОБА_1 предмет застави - автомобіль VOLKSWAGEN, модель Caddy 2. 0TD, рік випуску 2005, типТЗ: фургон малотонажний-В, № кузова /шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ; комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу та звернути стягнення на вказаний предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою – покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2015 року позов задоволено.
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКМОАЕ00005352 від 30.05.2008 в сумі 873 275,08 грн (67 486, 48 дол США) звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль VOLKSWAGEN, модель Caddy 2. 0TD, рік випуску 2005, тип ТЗ: фургон малотонажний-В, № кузова /шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належать ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_3 ) на праві власності, шляхом вилучення та продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені власника договору купівлі-продажу буд-яким способом з іншою особою покупцем, зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, з наданням повноважень необхідних для здійснення продажу вказаного транспортного засобу, а також вилучення комплекту ключів до автомобіля, Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3654,00 грн судового збору.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Химинець М.І., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Вказує, що судом розглянуто справу без його участі та належного повідомлення, що позбавило його права на надання заперечень щодо позовних вимог. Про оскаржуване рішення він дізнався у відділі ДВС у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції тільки 11.09.2024.
Також зазначає, що заборгованість за кредитним договором № МКМОАЕ00005352 від 30.05.2008 погашена повністю та заборгованість відсутня. Про вказане свідчить договір про врегулювання заборгованості довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 23.02.2024 та довідка про відсутність будь-якої заборгованості від 06.09.2024. 
При цьому 27.10.2023 державним виконавцем ДВС у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повернуто виконавчий лист Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у цивільній справі №308/14650/14 виданого 29.05.2015 – без виконання. 
Зазначає, що автомобілем він користувався безперешкодно, ніхто його не повідомляв про рішення суду та необхідність передати належний йому автомобіль для реалізації. За вказаних підстав рішення суду підлягає скасуванню. 

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
Вказує, що сплата заборгованості за кредитним договором майже через десять років, не може слугувати підставою для скасування рішення суду. При зверненні з позовом про звернення стягнення на предмет застави, банком було надано всі необхідні докази існування кредитних правовідносин між сторонами, факту користування відповідачем коштами та наявності заборгованості. Тому судом вірно встановлено обставини справи та обґрунтовано задоволено позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно приписів ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 30.05.2008 року ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № МКМОАЕ00005352, на підставі якого позичальнику було надано кредит у сумі 14 954, 58 дол США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 29.05.2013.
Згідно даного договору, ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користуванні в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за даним кредитним договором відповідач ОСОБА_1 надав в заставу автомобіль VOLKSWAGEN, модель Caddy 2. 0TD, рік випуску 2005, тип ТЗ: фургон малотонажний-В, № кузова /шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить йому на праві власності
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти, натомість, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання згідно кредитного договору своєчасно не виконує і станом на 30.09.2014 рік має прострочену заборгованість 67 486, 48 дол США (що за курсом 12,94 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.09.2014 складає 873 275, 08 грн), яка складається з :
- 15 911 дол США – заборгованість за кредитом;
- 5261,04 дол США – заборгованість по відсотках за користування кредитом;
- 1204,05 дол США – заборгованість по комісії за користування кредитом;
- 41877, 76 дол США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;
- 19,32 дол США – штраф (фіксована частина);
- 3212, 72 дол США – штраф (процентна складова)

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 16 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Звертаючись до суду з позовом, позивач послався на невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення суми кредиту за договором № МКМОАЕ00005352 від 30.05.2008.
Ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог та звернув стягнення на предмет застави.

З матеріалів справи вбачається, що судове рішення було ухвалено за відсутності ОСОБА_1 .
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (п. 47 рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «"Дія 97" проти України»; заява № 19164/04).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).
ОСОБА_1 вказує, що судом не було належним чином повідомлено його про час та місце розгляду справи і про оскаржуване рішення він дізнався тільки 11.09.2024. При цьому автомобілем він користувався весь цей час безперешкодно, ніхто його не повідомляв про наявність рішення суду та необхідність передати належний йому автомобіль для реалізації. 
У матеріалах справи наявні поштові конверти, з відміткою «за закінченням терміну зберігання», які повернулися до суду без вручення ОСОБА_1 . 
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства – відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Конституційне право на участь у судовому розгляді, у тому числі бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду, не може вважатися формальним – це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що станом на 05.01.15р. відсутні будь-які докази надсилання ОСОБА_1 судової повістки на це судове засідання, а.с. 30, 31. На судове засідання 16.02.15р. відповідач також не був повідомлений бо повернулась судова повістка з поміткою ”За закінченням терміну зберігання“, а.с. 33.
А заочне рішення суду від 16.02.15р. не було отримано ОСОБА_1 бо повернулось до суду з поміткою ”За закінченням терміну зберігання“, а.с. 42.
Наведене дає підстави для твердження, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. 
Оскільки судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення без належного повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, та зважуючи на те, що ОСОБА_1 обґрунтовує апеляційну скаргу такою підставою, а тому зазначене є обов`язковою підставою для скасування такого судового рішення суду першої інстанції та ухвалення у зв`язку із цим нового судового рішення через порушення норм процесуального права, що є прямою вимогою п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Та разом з цим, апеляційним судом встановлено, заборгованість за кредитним договором № МКМОАЕ00005352 від 30.05.2008 погашена ОСОБА_1 повністю та на час апеляційного розгляду така відсутня. 
Про вказане свідчить Договір від 23.02.2024 про врегулювання заборгованості за кредитним договором № МКМОАЕ00005352 від 30.05.2008 та Довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 20.03.2024 року про відсутність будь-якої заборгованості, що погашена 23.02.2024 року, а також Довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 06.09.2024 року про те, що станом на 06.09.2024 року не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». 
Окрім цього, 27.10.2023 державним виконавцем ДВС у м. Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повернуто виконавчий лист Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у цивільній справі №308/14650/14 виданого 29.05.2015 – без виконання.
З огляду на зазначене, колегія суддів констатує, що у справі між сторонами відсутній предмет спору на час апеляційного розгляду. 
Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ЦПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду справи без прийняття судового рішення по суті спору у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 95)).
З урахуванням наведеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
При цьому протилежне, зокрема скасування рішення суду з тих підстав, що сторона спору на стадії апеляційного перегляду рішення вчинила дії, які направлені, по суті, на вирішення питання шляхом фактично поза примусового виконання зобов`язання, хоча і за наслідками встановлення судом першої інстанції обставин та ухвалення рішення про зобов`язання вчинення дій на користь позивача, означало б скасування законного та обґрунтованого рішення, яке ухвалене за результатами встановлення фактичних обставин справи, надання оцінки доказам, правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
За статтею 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення;
3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;
7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-6 частини першої цієї статті.
Статтею 277 ЦПК України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині. Відповідно до наведеної статті судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку про необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 09.03.2021 у справі № 914/1034/18, від 10.09.2021 у справі №910/13848/20, від 27.09.2022 у справі № 910/14363/21, від 25.07.2019 у справі № 916/144/18 про те, що закриття апеляційним судом провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, позаяк відсутні підстави для скасування рішення лише з цих мотивів, якщо його законність та обґрунтованість не спростована за наслідками апеляційного розгляду.
Таким чином, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду висновує, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.
Водночас у разі, якщо при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції встановлено наявність підстав, за яких судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Подібний підхід застосовний відповідно до частини третьої статті 278 ГПК України, згідно із якою у разі, якщо настала смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництво (пункт 6 частини першої статті 231 ГПК України) після ухвалення судового рішення, застосуванню підлягають положення статті 231 ГПК України у разі, якщо судом першої інстанції ухвалено, відповідно, незаконне і необґрунтоване рішення.
Отже, при застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України слід враховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:
- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;
- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №916/3006/23.

Так як у переглядаємій апеляційним судом справі наявні безумовні підстави для скасування заочного рішення суду, з врахуванням вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та з огляду на те, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції встановлено, що ОСОБА_1 добровільно погашено заборгованість за кредитним договором № МКМОАЕ00005352 від 30.05.2008, що не заперечується позивачем у відповідних довідках, то за цієї обставини припинив існувати між сторонами предмет спору, а тому з врахуванням правової позиції Верховного Суду у справі №916/3006/23, оскаржуване рішення слід скасувати та закрити провадження в справі.
З врахування вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є підставними, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

       Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 255, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Химинець Михайло Іванович, задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2015 року скасувати та постановити у даній справі нове судове рішення, яким провадження в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: