КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
12 березня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/3423/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів:Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі: позивача ОСОБА_1 , 
представника АТ КБ «ПриватБанк» - Абібулаєвої Т. Г. 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Абібулаєвої Тетяни Геннадіївни
на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Підпалого В. В.,
від 30 липня 2024 року
у цивільній справі № 757/1145/24-ц Печерського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 
про стягнення безпідставно набутих коштів
В С Т А Н О В И В:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у грудні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до неї із позовом й просило стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі  57 131,47 грн, яка складається з 45 158,45 грн заборгованості за тілом кредиту та 11 973,02 грн заборгованість за простроченими відсотками. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 334/9823/21 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково й стягнено з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 05.08.2014 станом на 07.12.20021 в сумі 45 158,45 грн та судовий збір в розмірі 1 794,21 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2023 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26.09.2022 в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 45 158, 45 грн скасовано.
Позивач вважає, що банк в порушення ст. 1073 ЦК України, умов Кредитного договору б/н від 05.08.2014 безпідставно списав з рахунку грошові кошти у розмірі 57 032,47 грн, що встановлено в постанові Київського апеляційного суду від 14.02.2023 справі № 334/9823/21.
Посилаючись на наведене вище, просила стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у розмірі 57 032,47 грн та 22 380,83 грн пені за кредитним договором б/н від 05.08.2014.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 липня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 57 032 грн 47 коп. безпідставно набутих коштів, 22 380 грн 83 коп. пені за кредитним договором б/н від 05 серпня 2014 року.
В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Абібулаєва Т. Г., посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Стягнути з позивача судові витрати в розмірі 3 633,60 грн. за подання апеляційної скарги. 
Зазначає, що суд першої інстанції повністю проігнорував доводи і заперечення надані представником банку у відзиві на позовну заяву та запереченнях й мотивувальна частина рішення не містить мотивів на їх спростування.
Вважає, що судом не визначено правовий режим майна - спірних грошових коштів. Звертає увагу суду, що правовий статус коштів, які стягнуто судом, визначено в резолютивній частині як «безпідставно набуті» «за кредитним договором б/н від 05.08.2014», що є взаємовиключним. 
Також вважає, що визначення вже сплачених відсотків «безпідставними» суперечить принципу venire contra factum proprium та практиці Верховного Суду (справа №640/17086/18 від 31.01.2024 року), адже «безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї немає зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів».
Вказує, що належні Банку відсотки в силу закону (ст. 1048 ЦК України) охоплюється платежами сплаченими Позивачем в рамках домовленості сторін за умови встановлення факту непогодження сторонами саме договірних відсотків, які було вже сплачено. Саме тому, по факту визнання відсутності домовленості по вже сплачених відсотках, що саме по собі суперечить ряду принципів договірного права, але менше з тим, суд мав надати оцінку доводам в частині визначення обсягу відсотків за законом (облікова ставка НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України) і підстав їх збереження за відповідачем, отже ця обставина підлягала оцінці судом, чого зроблено не було. Суд першої інстанції проігнорував заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення безпідставно сплачених відсотків, які було сплачено за період між 05.08.2014 року до 02.04.2017 року. Жодного аргументу в частині відхилення доводів відповідача щодо застосування позовної давності до періодичних платежів суд в рішенні не навів.
Також зазначає, що ані судом, ані позивачем не наведено норму закону згідно якої нараховано пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Вважає, що суд усунувся від посилання на норму законодавства в цій частині, а жодна з норм, які зазначені в рішенні суду (549, 550, 611, 612, 625 ЦК України) не передбачають нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Також, в рішенні не зазначено якою правовою нормою суд обґрунтовує початок обрахування пені за період з 14.02.2023 по 07.01.2024 на суму 57 131 грн 47 коп.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованим, рішення  суду просила  залишити без змін, посилаючись на його законність.
Зазначає, що судом було визначено суму до стягнення в розмірі 57 032,47 грн як безпідставно набуті кошти, що означає, що Банк не мав права набувати та утримувати у себе дані кошти, які належать Позивачу, та не були своєчасно перераховані Банком на його користь через їх безпідставне списання АТ КБ «Приватбанк» з рахунку Позивача. Таким чином, посилання Апелянта на те, що судом першої інстанції не було визначено правовий режим грошових коштів, які підлягають до стягнення на користь Позивача, не відповідають дійсним обставинам справи, які були встановлені судом, тому такі доводи Апелянта не повинні прийматись судом апеляційної інстанції до уваги при перегляді рішення суду.
Стверджує, що ОСОБА_1 заперечувала проти наявної суми заборгованості, не визнала її, шляхом подання відповідних відзивів та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у справі № 334/9823/21, а також шляхом подання даного позову про повернення безпідставно списаних Банком коштів, що свідчить про активне волевиявлення Позивача у даній справі, та чітку правову позицію щодо відсутності з її боку заборгованості за Кредитним договором б/н від 05.08.2014 року, як по основній сумі боргу, так і нарахованим банком відсоткам, та штрафним санкціям.
Вказує, що в обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилалась на норми ст. ст. 526, 610, 626, 628, 1066, 1068, 1073 ЦК України щодо наявності підстав для такого стягнення, тому є неправильною позиція Відповідача щодо необхідності застосування та посилання на приписи ст. 1212 ЦК України в даній справі, оскільки дана норма регулює правовідносини сторін, які виникли у випадках, коли отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Однак, в даному спорі між сторонами був укладений Кредитний договір від 05 серпня 2014 року. По тексту рішення Печерського районного суду міста Києва від 30.07.2024 р. у справі № 757/1145/24-ц взагалі не вбачається застосування судом першої інстанції при задоволенні позову приписів ст. 1212 ЦК України.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник банку апеляційну скаргу підтримав із викладених у ній підстав та доводів. Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 334/9823/21 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 05.08.2014 станом на 07.12.20021 в сумі 45 158,45 грн та судовий збір в розмірі 1 794,21 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2023 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26.09.2022 в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 45 158, 45 грн скасовано у задоволенні вимог відмовлено.
У вказаній справи встановлено, що ОСОБА_1 отримала кредитні картки №  НОМЕР_1 зі строком дії до вересня 2015 року, №  НОМЕР_2 зі строком дії до жовтня 2015 року, №  НОМЕР_3 зі строком дії до листопада 2015 року, №  НОМЕР_3 зі строком дії до липня 2016 року, №  НОМЕР_4 зі строком дії до січня 2018 року, №  НОМЕР_5 зі строком дії до жовтня 2015 року. 
Відмовляючи у позові щодо стягнення тіла кредиту, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 за весь період користування картками, користувалась кредитними коштами шляхом проведення розрахунків, зняття коштів у банкоматах, при цьому використовувала не лише власні кошти, а й наданий банком кредитний ліміт; за період з 05.08.2014 року по 01.11.2021 року відповідачем фактично отримано 91 493,62 грн, основна сума боргу (тіло кредиту) була погашена відповідачем у більшому розмірі (148 526,93 грн - 91 493,62 грн = 57 032,47 грн) на користь позивача.
Вважаючи, що банком в порушення приписів ст. 1073 ЦК України, умов кредитного договору б/н від 05.08.2014 року було безпідставно списано з рахунку грошові кошти у розмірі 57 032,47 грн, листом від 31.03.2023 позивач звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з вимогою повернути грошові кошти в розмірі 57 032,47 грн за Кредитним договором б/н від 05.08.2014 на банківський рахунок ОСОБА_1 як надмірно сплачені, однак відповіді не отримала.
Повторно позивач звернулась з листом від 06.05.2023 та просила у семиденний термін розглянути її вимогу та повернути грошові кошти.
Листом від 24.05.2023 № 20.1.0.0.0/7-230516/51978 АТ КБ «Приватбанк» повідомив про те, що у резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 14.02.2023 у справі № 334/9823/21 відсутні будь-які приписи щодо повернення банком коштів в сумі 57032,47 грн. З огляду вищезазначеного, підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 відсутні.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 57032,47 як безпідставно набутих, суд першої інстанції виходив із того, що погашення заборгованості у більшому розмірі встановлена судовим рішенням й такі обставини є преюдиційними. При цьому посилався на положення ч. ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України  та ч .ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України відповідно змісту яких банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, й зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. 
Оскільки банк не виконав зобов`язань про повернення безпідставно списаних грошових коштів за кредитним договором б/н від 05.08.2014, суд вважав, що наявні підстави для стягнення пені за період з 14.02.2023 по 07.01.2024 в розмірі 22 380,83 грн.
Частково не погоджуючись із висновками суду, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Позивач, посилаючись на наведені вище обставини, вважала, що грошові кошти підлягають поверненню як безпідставні, посилаючись на ст.ст. 526, 610, 626, 628, 1066, 1068, 1073 ЦК України.
У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Матеріалами справи підтверджується, що постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2023 у справі № 334/9823/21 було скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 45 158,45 грн. 
При цьому, рішення суду першої інстанції у частині відмови банку у задоволенні вимог про стягнення нарахованих відсотків, у зв`язку із недосягнення домовленості по всім істотним умовам договору (сплата процентів, неустойка, пеня), банком не оскаржувалось.
Апеляційний суд встановив, що за період дії кредитного договору ОСОБА_1 фактично сплатила на користь банку 148 526,93 грн, тоді як отримала кредитних коштів лише 91 493,62 грн.
На підставі цього, апеляційний суд дійшов висновку, що основна сума боргу (тіло кредиту) була погашена відповідачем у більшому розмірі (на 57 032,47 грн), і тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Цей висновок апеляційного суду є ключовим, адже ґрунтується на встановленні факту отриманням банком грошових коштів без достатньої правової підстави. 
Як зазначає Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08.09.2021 в справі № 201/6498/20, результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, містить такі елементи: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). 
Отриманням банком грошових коштів у погашення заборгованості у більшому розмірі, ніж позивачка мала зобов`язання сплатити, вказує на те, що такі гроші отримані банком без достатньої правової підстави, а спірні правовідносини кваліфікуються як набуття/збереження майна без достатніх правових підстав.
Встановивши, що банк отримав грошові кошти від позивача в рамках кредитного договору, суд не врахував, що погашення тіла кредиту у більшому розмірі, ніж фактично позивачем отримано, робить надмірно сплачену суму безпідставно набутою саме в контексті цього кредитного договору, й помилково послався на положення статтей 1066, 1068, 1073 ЦК України, адже за відстуності правової підстави для отримання грошей, спірні правовідносини регулюються саме статтею 1212 ЦК України й грошові кошти підлягають стягненню із застосуванням саме такого правового механізму.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення коштів колегією суддів відхиляються, адже з огляду на встановлені судом факти та положення цивільного законодавства є непереконливими, а є спробою уникнути відповідальності за безпідставно отримані кошти.
Колегія суддів вважає, що відсутня суперечливість у визначенні коштів як «безпідставно набутих за кредитним договором», адже, банк отримав грошові кошти від позивача в рамках кредитного договору, але правові підстави для такого отримання відсутні. Апеляційний суд у справі № 334/9823/21 чітко встановив, що тіло кредиту було погашено у більшому розмірі, ніж фактично отримано, що робить надмірно сплачену суму безпідставно набутою саме в контексті цього кредитного договору.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки, коли особа набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави. У даному випадку, надмірно сплачені кошти є саме таким майном, набутим банком за рахунок ОСОБА_1 через виконання кредитного договору. Судовим рішення апеляційної інстанції у справі № 334/9823/21 встановлено відсутність правових підстав для утримання банком цієї частини сплачених коштів, як погашення тіла кредиту.
Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом принципу venire contra factum proprium та практики Верховного Суду (справа № 640/17086/18) стосовно сплачених відсотків є необґрунтованими, адже у випадку самостійного, без належної домовленості, списання банком неузгоджених процентів, й подальшого посилання на їх сплату позивачем як на підтвердження правомірності цих дій, саме банк демонструє суперечливу поведінку
У випадку неузгоджених процентів, відсутній елемент добровільності та усвідомленої згоди позивача саме на їх розмір,  доказів того, що ОСОБА_1 достовірно знала про відсутність обов`язку сплачувати саме ту суму, яка була визнана судом як надмірно сплачене тіло кредиту, банком не надано.
Доводи апеляційної скарги щодо ігнорування судом першої інстанції заяви про застосування позовної давності також відхиляються, адже позивач ( ОСОБА_1 ) вимагає повернення надмірно сплаченого тіла кредиту, що було встановлено постановою апеляційного суду. Оскільки саме встановлення судовим рішення надмірного погашення тіла кредиту є підставою для вимоги про повернення безпідставно набутих коштів, перебіг позовної давності за вимогами про повернення безпідставно набутого майна починається з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. В даному випадку, таким моментом є дата ухвалення постанови апеляційного суду (14.02.2023), яка встановила факт надмірної сплати.
Водночас доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення пені є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки  стягуючи пеню, суд першої інстанції, не дотримався вимог щодо законності та обґрунтованості судового рішення, не навів конкретної норми закону для стягнення пені саме у задоволеному розмірі, необґрунтовано визначив початок періоду нарахування пені та суму, на яку вона нараховується. Посилання суду на загальні засади цивільного законодавства (справедливість, добросовісність, розумність) не може замінити відсутність конкретної правової норми, яка б регулювала стягнення пені у даному випадку саме в такому розмірі та з такого моменту.
Статті 549 та 550 ЦК України, на які послався суд, задовольняючи вимоги у цій частині,  регулюють неустойку як спосіб забезпечення виконання саме зобов`язання. У даному випадку, основним зобов`язанням банку є повернення безпідставно набутих коштів. 
Стаття 1212 ЦК України не передбачає нарахування неустойки (пені) як способу забезпечення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна, а лише встановлює обов`язок особи, яка без достатньої правової підстави набула майно за рахунок іншої особи, повернути це майно потерпілому. Це є основним наслідком безпідставного збагачення.
Глава 47 ЦК України, яка регулює зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна, не містить положень про можливість застосування неустойки (пені) у разі невиконання обов`язку з повернення такого майна.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до стаття 1214 ЦК України особа, яка безпідставно набула грошові кошти, зобов`язана повернути їх на першу вимогу потерпілого й у разі прострочення повернення безпідставно набутих грошових коштів, на суму безпідставно набутих коштів нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до статті 536 ЦК України.
Саме стаття 536 ЦК України є спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло не з договору, зокрема зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна.
Утім вимоги про стягнення таких процентів позивачем не заявлялись.
З огляду на наведене вище, рішення суду першої інстанції у частині стягнення пені підлягає скасуванню із підстав визначених ст. 376 ЦПК України із ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.
В решті, підстав для зміни або скасування судового рішення не встановлено.
Зважаючи на результат апеляційного перегляду, на користь відповідача підлягає стягненню з позивача судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги в розмірі 409 грн 58 коп.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Абібулаєвої Тетяни Геннадіївни задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 липня 2024 року в частині стягнення пені в сумі 22 380 грн 83 коп. скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 409 грн 58 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 17.04.2025 року. 
 
Судді:                                                                                                                    Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               Т. О. Писана
 
                                                                                                                               Д. Р. Гаращенко