ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/5624/24  Номер провадження 22-ц/814/1146/25	Головуючий у 1-й інстанції Алтухова О.С.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючий суддя: Триголов В.М.
Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.
Розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 грудня 2024 року по справі за заявою ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною та призначення опікуна, -
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання недієздатною ОСОБА_2 та призначення її опікуном ОСОБА_3 . 
Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 грудня 2024 року заяву   ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною та призначення опікуна - повернуто заявниці.
Ухвала мотивована тим , що зі змісту заяви та доданих до неї документів, заявниця ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , який є чоловіком ОСОБА_2 , тобто в розумінні норм СК України та ЦК України вона не є близьким родичем особи, яку просить визнати недієздатною.
Оскільки ОСОБА_1 не може вважатися членом сім`ї ОСОБА_2 у розумінні частини першої статті 296 ЦК України, не є її близьким родичем, а тому не є суб`єктом, який має право звертатися до суду із заявою про визнання особи недієздатною.  
В апеляційному порядку вказану ухвалу оскаржив заявник ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що ухвала є незаконною , такою , що не відповідає обставинам справи , судом були порушені норми процесуального права , які безумовно вплинули на законність , повноту та правильність судового рішення.
В обґрунтування скарги ОСОБА_1 вказує, що дружина її сина ОСОБА_2 внаслідок її стану здоров`я не може ніде працювати , тому живе за рахунок заявника та її сина , отримує лише незначну соціальну допомогу від держави . З моменту мобілізації ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_2 практично повністю живе за рахунок коштів заявниці , тобто має з нею спільний бюджет , веде спільне господарство.
Апелянт вказує, що її зв`язки , взаємні права та обов`язки і стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли винятково через їх сімейні зв`язки свекрухи з невісткою , їх спільного проживання у одній квартирі , ведення спільного побуту та спільного господарства. 
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції при аналізі змісту положень ч.3 ст.296 ЦПК України і визначаючи коло осіб , які правомочні на звернення до суду , значно звузила коло осіб.
ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 грудня 2024 року , та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.
За положеннями ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.
Частиною першою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.
Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Відповідно до частини сьомої статті 177 ЦПК України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Заявник , звертаючись до суду першої інстанції фактично звернулась із заявою про визнання особи недієздатною та призначення опікуна в інтересах свого сина . Натомість , матеріали справи не містять відомостей та доказів , що надавали б останній право на звернення до суду від імені ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 зазначає, що стосовно особи, яку вона просить визнати недієздатною, вона є свекрухою, тобто матір`ю чоловіка ОСОБА_2 . Нею не зазначено та не надано доказів на підтвердження обставин, що вона належить до членів сім`ї чи є близьким родичем ОСОБА_2 в розумінні ст. 296 ЦПК України.
Суд першої інстанції правильно вказав, що факт спільного проживання заявника та ОСОБА_2 не є підставою для віднесення до членів сім`ї чи близьких родичів останньої заявника ОСОБА_1 та підтвердження реальності сімейних відносин та родинних стосунків.
Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 11.06.2019 у справі № 130/2391/18 (провадження № 61-1307св19), від 20.01.2022 у справі № 752/24219/20 (провадження № 61-16373св21).
Повертаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції врахував вимоги ч. 3 ст. 296 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку, що заявник не може подавати до суду заяву про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатною, оскільки вона не є членом сім`ї останньої чи її близькими родичем.
Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається апелянт у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В.М. Триголов        

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов