КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 357/1627/24                                                                                      Головуючий у І інстанції Кошель Б.І.
Провадження №22-ц/824/3392/2025                                                             Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
09 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Доброванової О.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Короля Павла Васильовича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Сквирської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської громади, про позбавлення батьківських прав,-
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2024 року  ОСОБА_1  звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13березня 2018 року було розірвано. 
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 січня 2017 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на сина  ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, щомісячно, починаючи з 03 листопада 2016 рокуі до досягнення дитиною повноліття.
23 січня 2017 року на підставі поданої позивачкою заяви, Білоцерківським відділом ДВС було відкрито виконавче провадження за № НОМЕР_8. В межах даного виконавчого провадження за НОМЕР_9 державним виконавцем Бітюковою М.О. було видано довідку про наявність заборгованості зі сплати аліментів, згідно якої заборгованість станом на 29грудня 2023 року становить        11 000 грн. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 10 листопада 2017 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на сина  ОСОБА_4 , у розмірі 900,00 грн щомісячно, починаючи з 13 березня 2017 рокуі до досягнення дитиною повнолітня. 
20 лютого 2018 року на підставі поданої позивачкою заяви, Білоцерківським відділом ДВС було відкрито виконавче провадження за № НОМЕР_10. В межах даного виконавчого провадження за № НОМЕР_11 виконавцем Бітюковою М.О., було видано довідку про наявність заборгованості зі сплати аліментів, згідно якої заборгованість станом на 29грудня 2023 року становить 3600 грн. 
Крім стягнених аліментів, які відповідач платив не вчасно і не в повному обсязі, позивач вимушена була звернутися із позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Так,рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11жовтня 2023 року у справі №357/7942/23 було задоволені позовні вимоги  ОСОБА_1  до відповідача ОСОБА_2  про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та вирішено стягнути з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  пеню за прострочення сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , у розмірі 132 973,07 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  пеню за прострочення сплати аліментів на сина  ОСОБА_4 , у розмірі 18029,60 грн. Але на даний час рішення не набрало законної сили,оскільки відповідач подав апеляційну скаргу, яка перебуваєна розгляді Київського апеляційного суду.
Позивач зазначає, що відповідач не бере участі у вихованні дітей, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не провідує їх, не цікавиться їхнім станом здоров`я, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує їх, тобто не дбає про їхнє нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Діти від батька не отримують подарунків на день народження, іграшок. Відповідач навіть не забирав сина ОСОБА_4 із пологового будинку. За весь час відповідач жодного разу не цікавився за які кошти живуть його діти, чи мають вони потреби у харчуванні, лікуванні, одязі. 
Після розірвання шлюбу позивач із дітьми весь час проживають у родині із  ОСОБА_5 , якого вони називають та вважають своїм татом.
Посилаючись на викладені обставини, просила задовольнити позовні вимоги та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, з апеляційною скаргою в інтересах позивачки ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Король П.В. Посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування позову зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням свідків з боку позивача, лише тезисно процитувавши їх покази, однак не вказав з яких підстав ті чи інші покази оцінено критично, які спростовуються матеріалами справи чи не узгоджуються з матеріалами справи.
Позивач вважає, що суд помилково наділив висновки служб у справах дітей ознаками належності та допустимості, як фактів доказового значення. Крім того, висновком Служби у справах дітей Сквирської міської ради не враховано думку старшої дитини - ОСОБА_3 , оскільки дитині 10 років, він міг сам надати пояснення щодо того, кого він вважає батьком, чи бачив він відповідача.
Апелянт не погоджується з твердженням відповідача, що він не мав змоги бачитися з дітьми тривалий час , оскільки перебував за кордоном на заробітках та те, що вона впливає на дітей та перешкоджає спілкуванню дітей з батьком. Відповідач жодного разу не виявив бажання побачитись з дітьми, а лише говорив про такий намір, однак реальної зустрічі так і не було. Відповідачем не доведено поважність причини не приймання участі у вихованні та спілкуванні з дітьми.
Скаржник також наводить практику Верховного Суду у справах про позбавлення батьківських прав, в яких судом касаційної інстанції виражено правову позицію, що «позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини».
Відзиву на апеляційну скарг в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог частини третьої статті 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
04 грудня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Король П.В. подав до Київського апеляційного суду клопотання про заслуховування думки дитини, в якому просить заслухати малолітнього ОСОБА_3 стосовно обставин справ про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав в залі суду, а також заслухати думку малолітнього ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) стосовно обставин, які мають значення по справі, шляхом покладення на Службу у справах дітей та сім'ї Сквирської міської ради зобов'язання провести з ним бесіду в домашніх або інших комфортних для дитини умовах та повідомити суд про результати такої бесіди.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник Король П.В. клопотання підтримали, просили його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Єфремова І.І. заперечували проти задоволення клопотання, посилаючись на те, що діти є малолітніми, проживають з матір'ю, перебувають під її впливом, тому їх думка не буде об`єктивною.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про задоволення клопотання представника позивача про з`ясування думки дітей у визначений заявником спосіб, з метою забезпечення повноти та об`єктивності розгляду справи, з метою врахування думки дитини для забезпечення якнайкращих інтересів дитини.
25 березня 2025 року Служба у справах дітей та сім'ї Сквирської міської ради направила на адресу Київського апеляційного суду Психологічний висновок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складений практичним психологом А. Марковою , за змістом якого під час застосування проективної методики «Моя сім'я» на малюнку дитина зобразила вітчима, як головного та значимого персонажа, який приділяє дітям достатньо часу, зокрема старшому сину (зобразив брата близько до вітчима). Себе вважає малозначним, але знає, що батьки його люблять і він потрібен, оскільки намалював себе першим. Загалом свою сім'ю зобразив як таку, що має низький рівень емоційного зв`язку. Лише мамо і тато досить близькі (тримаються за руки, інші члени сім'ї ні). Усі члени сім'відчувають себе незахищеними, нестабільними. Немає структурності та твердої «землі під ногами». У сім'ї присутня тривога, страх, що виражається сильним натиском олівця та штрихування, великими, широко розкритими очима. Особливо це спостерігається у тата і мами. Це можна пояснити тим, що дитина знає, що батько служить і у родинному колі, мабуть, ідуть розмови про службу вітчима і війну, що є нормальним у даній ситуації.  Досить великі розчепірені пальці можуть свідчити про агресивність та злість самої дитини, як віддзеркалення стану дорослих у зв`язку зі стресовою ситуацією у родині (на момент обстеження у сім'ї був поранений вітчим і зрозуміло, що дитина відчувала досить великий рівень тривоги і страху). Дуже часто у родині не чують один одного, що свідчить про відсутність вух на малюнку у всіх членів сім'ї, а також це може бути пов`язано із проблемами з вухами у дитини, і на малюнку віддзеркалив свій стан на усіх членів сім'ї. Загалом усі промальовані персонажі мають одяг світлих тонів, що свідчить про біль-менш спокійні гармонійні відносини. Проявів насильства не виявлено. 
У висновку зазначено також, що дитина почуває себе у сім'ї вільно. Насильство над ним не здійснюють, іноді може сваритися з братом. ОСОБА_8 (вітчим) визначає як батька. З його слів ОСОБА_8 допомагає і піклується про нього з братом, але зараз він на війні. Рідного батька не знає Він пішов від них, коли ОСОБА_9 був маленьким. Не спілкується із ним. Батько не дзвонить і не приїздить, ніколи не приходив до школи і не забирав його з братом до себе. Знає що батько (рідний) може забезпечити коштами, яких зі слів хлопчика не вистачає, але не робить цього. Говорить, що ОСОБА_8 хороший і ніколи не покине маму. Хлопчик довіряє і вірить ОСОБА_8 . На запитання: «Ти хотів би бачитись із татом?» хлопчик відповів: «він покинув нас і пішов». Іншої відповіді від нього неможливо було добитися. Фізичного та емоційного насилля вітчим не здійснює. Дитина спокійно, вільно і розкуто, без фізіологічних проявів говорить про нього.
У судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Король П.В. підтримали скаргу, просили її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Єфремова І.І. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний суд у судовому засіданні також заслухав думку дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який суду пояснив, що в останній раз бачив свого рідного батька, коли йому було два роки. Знає, що батько їх покинув, пам'ятає, як він ображав маму, бив її. Батьком він вважає ОСОБА_8 (вітчима), з яким у нього гарні відносини. Поновлювати відносини з рідним батьком не бажає, бачитись із ним не хоче, не знає його.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, думку дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що позивач з відповідачем 01.10.2013 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2018 року був розірваний. (а.с. 11)
Від шлюбу сторони мають двох малолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 . (а.с. 8-9)
Позивач з 18.09.2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , про що свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 . (а.с.10)
Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 29.12.2023 року за № 15.2-03/28886, позивач ОСОБА_1 з малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14)
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.01.2017 року з ОСОБА_2 на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.11.2016 і до досягнення дитиною повноліття. (а.с.13)
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.11.2017 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 900,00 грн. щомісячно, починаючи з 13.03.2017 і до досягнення дитиною повнолітня. (а.с.17)
Відповідно до довідок про наявність заборгованості зі сплати аліментів від 29.12.2023 року, виданих Білоцерківським відділом державної виконавчої служби у Білоцерківському Київської області ЦМУ МЮ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), станом на 29.12.2023 року у відповідач наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 14 600,00 грн. (а.с. 15,16)
З характеристик дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з навчальних закладів вбачається, що діти в навчальних закладах зарекомендували себе з позитивної сторони та їх вихованням займається позивач. (а.с. 18-22)
Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 26.02.2022 року до 08.09.2023 року перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_4 , що підтверджується Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_4 за № 175, та є Учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 . (а.с.88-89)
Відповідно до довідки від 12.10.2023 року за №01, виданої ФОП ОСОБА_10 , відповідач ОСОБА_2 працює на посаді водія автотранспортних засобів (наказ №01 від 29.09.2023 року). (а.с. 86)
Згідно довідок про наявність заборгованості зі сплати аліментів, виданих Білоцерківським відділом державної виконавчої служби у Білоцерківському Київської області ЦМУ МЮЦентрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), станом на 15.04.2024 року у відповідача відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання синів. (а.с. 139-140)
Встановлено також, що рішенням Білоцерківського міськрайонного районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року у справі № 357/7942/23 позовну заяву задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 132 973,07 грн; стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 18029,60 грн.
Станом на дату перегляду вказаної справи судом апеляційної інстанції, рішення Білоцерківського міськрайонного районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року у справі № 357/7942/23набрало законної сили.
Звертаючись до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав відповідача, позивач зазначала, що відповідач не бере участі у вихованні дітей, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не провідує їх, не цікавиться їхнім станом здоров`я, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує їх, тобто не дбає про їхнє нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Діти від батька не отримують подарунків на день народження, іграшок. Відповідач не забирав молодшого сина ОСОБА_9 з пологового будинку. Діти називають татом ОСОБА_5 , з яким позивачка перебуває у шлюбі з 2019 року та який фактично здійснює піклування про дітей.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_11 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що підстави позбавлення батьківських прав, передбачені статтею 164 Сімейного кодексу України, зокрема пункту 2 частини першої цієї статті, на які посилається позивач, нею не доведені.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, згідно з пунктами 1,2 частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він 
- не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
- ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 рокуу справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки та, якщо це доречно, відновити сімейні стосунки.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Апеляційний суд в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
З матеріалів справи встановлено, що діти сторін по справі:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,та  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з позивачем та її чоловіком ОСОБА_5 , якого вважають своїм батьком.
Біологічний батько дітей - ОСОБА_2 проживає окремо у Білоцерківському районі Київської області, в АДРЕСА_2 .
Рішенням виконкому Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 його батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Служба у справах дітей та сім'ї, складаючи висновок, врахувала, що ОСОБА_2 не має заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей, є учасником бойових дій, заяв та скарг від сусідів та жителів села на нього не надходило, працює водієм транспортних засобів. Відповідно до характеристики з місця роботи, ОСОБА_2 тактовний, ввічливий, уважний, у порушеннях трудової дисципліни помічений не був, доган та стягнень не має, за час роботи участі у ДТП не приймав. 
Орган опіки та піклування Сквирської міської ради під час розгляду справи у суді першої інстанції у своєму висновку від 18.03.2024 року, врахувавши фактичні відносини між сторонами, заслухавши пояснення матері дітей та адвоката Єфремової І.І., яка представляла інтереси батька, щодо виконання батьками своїх батьківських обов`язків, з метою захисту прав і законних інтересів дитини, визнав недоцільним позбавлення  ОСОБА_2 його батьківських прав відносно  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При проведенні Органом опіки та піклування бесіди з представником батька - адвокатом Єфремовою І.І., остання заявляла, що ОСОБА_2 не погоджується та заперечується проти позбавлення його батьківських прав, оскільки мати дітей свідомо перешкоджала йому у спілкуванні з дітьми. Він не втрачає надії, що коли діти матимуть змогу самостійно приймати рішення - то він зможе відновити з ними спілкування. Зі слів Єфремової І.І. , ОСОБА_2 звертався за консультацією про розірвання спору між батьками щодо участі у вихованні дитини до Служби у справах дітей та сім'ї Білоцерківської міської ради. Однак, так як він перебував у лавах Збройних сил України, а станом на сьогодні працює на посаді водія автотранспортних засобів у ФОП ОСОБА_10 , то відсутня змога установити постійний графік зустрічей з дітьми.
Разом з тим, в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував тієї обставини, що він припинив шлюбні відносини з позивачкою в той час, коли вона була вагітна молодшим сином. Не заперечував і того, що не забирав сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з пологового будинку і після його народження жодного разу із ним не спілкувався, бачив раз чи два лише віддалено.
Поряд із цим, доводи відповідача про те, що позивачка чинить йому перешкоди в участі у вихованні дітей жодними доказами не підтверджуються. Зокрема, відповідачем не надано доказів, підтверджуючих факт його звернення до Служби у справах дітей щодо встановлення графіку побачень з дітьми або ж доказів звернення до поліції щодо вчинення перешкод матір'ю дітей для побачень із дітьми чи іншої участі у їх житті, відповідачем суду не подано.
Фактично жодних доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача брати участь у вихованні та розвитку дітей, як старшого, так і молодшого сина, відповідач суду не надав.
Також колегія суддів враховує, що відповідно до частини другої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Старший син ОСОБА_3 в своїх поясненнях суду зазначав, що з дворічного віку він не бачив рідного батька, оскільки той покинув сім'ю і не приймає жодної участі у його житті. Батьком він вважає вітчима ОСОБА_8 .
Зі змісту психологічного висновку, складеного психолого А. Марковою , молодший син ОСОБА_4 , також не знає рідного батька, ніколи його не бачив, оскільки той не дзвонить і не приїздить, вважає батьком вітчима, з яким має теплі, довірливі стосунки. 
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду, приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу, зокрема з 2016 року, не спілкувався з старшим сином ОСОБА_13 , не дзвонив, не приїздив, не вітав зі святами, не дарував подарунків, жодної участі в його житті не брав. Молодшого сина ОСОБА_9 відповідач не забрав з пологового будинку і протягом усього його життя не бачився з сином, не цікавився йогостаном здоров`я, успіхами у навчанні, тощо.
Колегія враховує також і ту обставину, що з моменту звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом до моменту перегляду справи у суді апеляційної інстанції минув понад два роки і за цей час відповідач жодного разу не вчинив дій, спрямованих на налагодження зв'язку із дітьми.
Отже біологічний батько добровільно пішов з життя своїх дітей, не спілкується з ними, не виявляє інтересу до дітей та їхвнутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання ними освіти, не піклується про їх здоров'я. І це триває протягом близько дев'ятироків. Тривала розлука мала наслідком розрив психоемоційних зв`язків між батьком та старшим сином. А з молодшим сином відповідачем навіть не створено передумов для виникнення будь-якого психоемоційного зв'язку.
Лише той факт, що відповідач не визнає позов та висловив бажання брати участь у вихованні дітей, не свідчить про його інтерес до них та реальне бажання змінити поведінку.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), згідно з якими: «Самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи».
Також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20) зроблено такий висновок: «[…] Лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав».
Апеляційний суд вважає необхідним врахувати зазначені висновки у справі, що переглядається, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, а отже, вирішення питання про його застосування потребує з`ясування низки обставин, які характеризують дотримання батьками своїх обов`язків з виховання дитини. З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками з виховання дітей, а тому наявні виключні обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків - позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав.
Щодо наявності в матеріалах справи висновків органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відступаючи від висновку органу опіки та піклування Сквирської міської ради про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд враховує, що вказаний висновок носить формальний характер, складений без участі батька у засіданні комісії, без з'ясування думки дітей, без перевірки обставин, на які посилався представник батька, як на підстави неможливості батька брати участь у спілкуванні з дітьми, обмежившись посиланням на те, що факт перебування відповідача на військовій службі у Збройних силах України є об`єктивної причиною, яка унеможливила виконання батьком своїх батьківських обов`язків з вказаного часу.
Між тим, органом опіки не враховано, що відповідач ОСОБА_2 перебував на військовій службі з 26.02.2022 року по 08.09.2023 року. Поряд із цим, доказів належного виконання своїх батьківських обов`язків у період до військової служби та після неї не надав.  
Щодо висновку служби у справах дітей Маловільшанської сільської ради, він фактично базується на тому, що відповідач не має заборгованості по аліментам, є учасником бойових дій та позитивно характеризується по місцю проживання та роботи. Поряд із цим, обґрунтованих висновків щодо належного виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей службою в справах дітей не зроблено, тому він не може бути врахований судом.
За наведених вище обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність доказівсвідомої винної поведінки відповідача щодо нехтування своїми батьківськими обов`язками щодо дітей не ґрунтується на реальному вивченні усіх чинників, які б дозволи суду вирішити спір з урахуванням найкращих інтересів дітей.
Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачкою доведені підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав як крайнього заходу. Таке судове рішення ухвалюється судом виключно в інтересах дітей. При цьому позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дітьми і побачення з ними, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).
На підставі викладеного з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачкою у межах цієї справи, а саме сплачений судовий збір за пред`явлення позову та за подання апеляційної скарги на рішення суду у загальному розмірі 3028,00 гривень.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Короля Павла Васильовича - задовольнити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2024 року - скасувати. Ухвалити по справі нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи : Служба у справах дітей та сім`ї Сквирської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської громади, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) судові витрати в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                          Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                            С.А. Голуб
 
                                                                                     Т.А. Слюсар