ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2025 р. 	Справа № 520/30592/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Спаскіна О.А. ,

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини                      НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 19.12.24  у справі                          №520/30592/24
за позовом          ОСОБА_1  
до          Військової частини НОМЕР_1                            
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд: 
- визнати протиправними дії командування Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні старшого лейтенанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1  з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до підпункту "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт старшого лейтенанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 та вирішити питання про звільнення його з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до підпункту "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні старшого лейтенанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1  з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт старшого лейтенанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 від 05.10.2024 та вирішити питання про звільнення його з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992                  №2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, з урахуванням висновків суду у цій справі.
Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12. 2024 року у справі №520/30592/24 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги залишити без задоволення.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що  заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає, що його вимоги є необґрунтованими і незаконними, та такими, що суперечать вимогам матеріального права, а тому задоволенню не підлягають.  Зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято судом з порушенням норм матеріального права. Посилається на правовий висновок Верховного Суду, висловлений в постанові від 21.02.2024 року у справі №120/1909/23. Зазначає, що належним доказом підстави звільнення позивача за підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ через необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю II групи, є складений у відповідності до чинного законодавства висновок МСЕК, який підтверджує необхідність постійного догляду за дружиною. Вказує, що надана позивачем до рапорту про звільнення з військової служби довідка форми №080-4/о не є підставою для звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ. Отже, вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби через сімейні обставини, а саме: у зв`язку необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю II групи.  Окрім того, посилається на те, що передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які, у даному випадку, відсутні. 
Позивач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу,                       передбаченим ст.304 КАС України, в якому, посилаючись на те, що доводи скарги є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, просив апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 року у даній справі без змін. 
На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України дана справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням наведеної вище норми КАС України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга                  не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що    ОСОБА_1 призваний до лав Збройних Сил України відповідно до Указу Президента України “Про загальну мобілізацію” від 25.02.2022 №69/2022.
На сьогодні позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника групи розвідки штабу військової частини НОМЕР_2 .
Позивач одружений зі ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 .
Як зазначав позивач, у нього є необхідність здійснення постійного догляду за своєю дружиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом II групи, інвалідність встановлена з 29.07.2024 до 01.08.2026. Інші особи, які можуть здійснювати догляд за дружиною позивача - відсутні.
06.08.2024 позивач звернувся з рапортом до Начальника штабу-заступника командира військової частини НОМЕР_2 , в якому просив звільнити його з лав Збройних Сил України на підставі частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", до якого додав копії паспорту НОМЕР_4 та РНОКПП ОСОБА_1 , номер НОМЕР_5 ; паспорту НОМЕР_6 та РНОКПП ОСОБА_2 номер НОМЕР_7 ; свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 від 14.09.1996 року; довідки МСЕК Серія 12ААГ № 954122 від 29.07.2024 року; довідки Форма № 080-4/о від 01.08.2024 року; довідки ЛКК висновок № 4 від 01.08.2024 року.
Після погодження рапорту позивача від 06 серпня 2024 року даний рапорт направлено до Військової частини НОМЕР_1 на ім`я керівника ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”, оскільки ця військова частина уповноважена розглядати рапорти та виносити накази про звільнення з військової служби, про що зазначено учасниками справи.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 13.08.2024 №6339  повернуто позивачу без реалізації додаткові матеріали щодо звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , начальника групи розвідки штабу військової частини НОМЕР_2 , не погоджено юридичною службою у зв`язку з тим, що підстави в поданні на звільнення не відповідають пункту другому частини четвертої та пункту третьому частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підпункту «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи), а саме: в довідці МСЕК не визначена необхідність постійного стороннього догляду; в рапорті та клопотанні неправильно вказані підстави для звільнення; відсутній аркуш бесіди.
03.09.2024 року представник позивача направив адвокатський запит до відповідача з проханням надати наступну відповідь, а саме: причини зазначення в листі №6339 від 13.08.2024 року необхідності визначення в довідці МСЕК постійного стороннього догляду, оскільки це не є порушення та підтверджується довідкою форми №080-4/о від 01.08.2024 року та довідкою ЛКК висновок № 4 від 01.08.2024 року; чи може повторно звернутися з рапортом військовослужбовець ОСОБА_1 з даних підстав, оскільки необхідність постійного стороннього догляду підтверджується довідкою форми №080-4/о від 01.08.2024 року та довідкою ЛКК висновок № 4 від 01.08.2024 року.
Листом Військової частини НОМЕР_2 від 16.09.2024 №1046 повідомила представника позивача, що Військова частина НОМЕР_2 за рівнем повноважень обмежена у самостійному прийняті рішень про звільнення військовослужбовців офіцерського складу, головними обов`язками посадових осіб Військової частини НОМЕР_2 є перевірка наявності підстав звільнення з військової служби та направлення подання із відповідними додатками до військової частини НОМЕР_1 для прийняття рішення по суті звільнення військовослужбовців та надання подальшого наказу про виключення їх зі списків особового складу або незадоволенні у такому поданні. Надання таких роз`яснень посадовими особами Військової частини НОМЕР_2 не може бути здійснено через неповноважність приймати рішення за такими рапортами. Відносно, питання можливості ОСОБА_1 надати повторно на розгляд рапорт та додатки до нього по суті звільнення, чинним законодавством не передбачено заборони чи обмеження на право звернення військовослужбовців до командування військової частини, тому у разі надання такого рапорту по суті звільнення з тих самих підстав, документи будуть розглянуті та опрацьовані у строки відповідно до чинного законодавства.
Позивач повторно направив до Військової частини НОМЕР_2 рапорт від 05.10.2024 про звільнення його з лав Збройних Сил України на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, а саме : через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу) необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, до якого додав копії паспорту НОМЕР_4 та РНОКПП ОСОБА_1 , номер НОМЕР_5 ; паспорту НОМЕР_6 та РНОКПП ОСОБА_2 номер НОМЕР_7 ; свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 від 14.09.1996 року; довідки МСЕК Серія 12ААГ № 954122 від 29.07.2024 року; довідки Форма № 080-4/о від 01.08.2024 року; довідки ЛКК висновок № 4 від 01.08.2024 року.
Листом Військової частини НОМЕР_1 №8385 від 15.10.2024 рапорт повернуто без реалізації подання та додаткові матеріали щодо звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , начальника групи розвідки штабу військової частини НОМЕР_2 , не погоджено юридичною службою у зв`язку з тим, що підстави в поданні на звільнення не відповідають пункту другому частини четвертої та пункту третьому частини дванадцятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” підпункту “г” (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) – необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи другої групи), а саме: підстави в поданні на звільнення не відповідають жодному пункту частини четвертої та пункту третього частини дванадцятої статті 26 Закону України; висновком МСЕК (довідка до акту МСЕК) не визначена потреба в постійному догляді.
Позивач, вважаючи, що дії командування Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні старшого лейтенанта Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1  з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до підпункту "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи є протиправними, та необхідність у зв`язку з цим задовольнити його вимоги зобов`язального характеру, звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою. 
Приймаючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні старшого лейтенанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, є протиправними. Окрім того, суд першої інстанції вважав, що належним способом відновлення порушеного права позивача є  зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт старшого лейтенанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 від 05.10.2024 та вирішити питання про звільнення його з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, з урахуванням висновків суду у цій справі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За приписами ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на цей час.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за № 2232-XII (далі по тексту також - Закон № 2232-XII).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 2, 3 ст.1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною 6 ст.2 Закону №2232-XII визначено такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
За змістом пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII (станом на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається  частиною дванадцятою  цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до ч.12 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Частиною 7 ст.26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Таким порядком є Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі по тексту також - Положення №1153/2008).
Відповідно до п.6, п.7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Відповідно до п.233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
- підстави звільнення з військової служби;
- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до абз.3 п.241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 призваний до лав Збройних Сил України відповідно до Указу Президента України “Про загальну мобілізацію” від 25.02.2022 №69/2022.
ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника групи розвідки штабу. 
Позивач одружений зі ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 .
Позивач зазначає, що у нього є необхідність здійснення постійного догляду за своєю дружиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом II групи, інвалідність встановлена з 29.07.2024 до 01.08.2026. Інші особи, які можуть здійснювати догляд за дружиною позивача відсутні.
З матеріалів справи встановлено, що позивач після первісного звернення до відповідача із рапортом від 06.08.2024, який не був погоджений, повторно  направив до Військової частини НОМЕР_2 рапорт від 05.10.2024 про звільнення його з лав Збройних Сил України на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу) необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, до якого додав копії паспорту НОМЕР_4 та РНОКПП ОСОБА_1 , номер НОМЕР_5 ; паспорту НОМЕР_6 та РНОКПП ОСОБА_2 номер НОМЕР_7 ; свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 від 14.09.1996 року; довідки МСЕК Серія 12ААГ № 954122 від 29.07.2024 року; довідки форма № 080-4/о від 01.08.2024 року; довідки ЛКК висновок № 4 від 01.08.2024 року.
Листом Військової частини НОМЕР_1 №8385 від 15.10.2024 рапорт повернуто без реалізації подання та додаткові матеріали щодо звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , начальника групи розвідки штабу військової частини НОМЕР_2 , не погоджено юридичною службою у зв`язку з тим, що підстави в поданні на звільнення не відповідають пункту другого частини четвертої та пункту третього частини дванадцятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” підпункту “г” (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи), а саме: підстави в поданні на звільнення не відповідають жодному пункту частини четвертої та пункту третього частини дванадцятої статті 26 Закону України; висновок МСЕК (довідка до акту МСЕК) не визначена потреба в постійному догляді.
Колегія суддів зазначає, що поданий позивачем рапорт від 05.10.2024 відповідає вимогам п.233 Положення, у ньому зазначені підстави для звільнення з військової служби, а також до рапорту додано пакет документів, що підтверджують факт необхідності здійснення постійного догляду за дружиною позивача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом II групи, інвалідність встановлена з 29.07.2024 до 01.08.2026.
Як вже зазначалося вище, на підтвердження наявності підстав для звільнення з  військової служби позивачем було надано наступні документи, а саме: копія паспорту НОМЕР_4 та РНОКПП ОСОБА_1 , номер   НОМЕР_5 ; копія паспорту НОМЕР_6 та РНОКПП ОСОБА_2 номер НОМЕР_7 ; копія свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 від 14.09.1996 року; копія довідки МСЕК Серія 12ААГ № 954122 від 29.07.2024 року; копія довідки форма №080-4/о від 01.08.2024 року; копія довідки ЛКК висновок №4 від 01.08.2024 року, які містяться в матеріалах справи.
В контексті наведеного вище, колегія суддів звертає увагу, що питання про те, який саме орган видає медичний документ щодо необхідності здійснення постійного догляду дослідив Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/23, в якій звернув увагу, що визначення терміну “медичний висновок” наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України “Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я” від 18.09.2020 за №2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.
Отже, медичний висновок це документ, який містить дані про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.
Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі за текстом - Положення №1317; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пунктів 19, 24 Положення №1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
З наведеного слідує, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).
Щодо повноважень лікарсько-консультативної комісії та медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, то колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до пункту 3 Положення №1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337 “Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві”, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.
Згідно з пунктом 4 Положення №1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення №1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:
- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття “постійного догляду”, який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.
Поняття “сторонній догляд” не є тотожним поняттю “постійний догляд”, адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. При цьому, “постійний догляд” - це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження - постійно.
Водночас, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 за №189 (у редакції Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 за №1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (п.1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337 “Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві”; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 за №407 “Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я” затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-2/о “Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі”. Згідно з пунктами 3, 4 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі форми первинної облікової документації №027/о “Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого”, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 за №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №661/20974.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 за №407 “Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я” затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о “Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі”. Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о “Медична карта амбулаторного хворого №__”, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012за №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №661/20974.
Також повноваження ЛЛК визначені в Наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 за №667 “Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання”. Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 за №667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).
Повертаючись до підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби колегія суддів зазначає про неузгодженість термінів у нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11.04.2024 року у справі №420/16689/23. 
Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням №1317, є підстави для висновку, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.
Разом з цим колегія суддів зазначає, що такий висновок не заперечує можливість особи з інвалідністю, звернувшись та відповідно пройшовши огляд ЛКК, отримати відповідний висновок за наявності медичних показань.
Так, ЛКК закладу охорони здоров`я мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 за № 667.
Наведений правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/23.
Колегія суддів зазначає, що п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеного у постановах від 11 квітня 2024 року у справі №420/16689/23 та від 13 червня 2024 року у справі №520/21316/23.
У спірному випадку необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК, а встановлення групи інвалідності та строк її встановлення може підтверджуватися відповідною довідкою до акту огляду МСЕК.
Наведене вище також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.06.2024 у справі №520/21316/23.
З урахуванням наведеного вище,  доводи апеляційної скарги про те, що належним доказом підстави звільнення за п.п. "г" п.3 ч.5 ст.26 та п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ через необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю II групи, є складений у відповідності до чинного законодавства висновок МСЕК, який підтверджує необхідність постійного догляду за дружиною, є необґрунтованими. 
Згідно довідки МСЕК Серія 12ААГ № 954122 від 29.07.2024 року дружині позивача - ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності з 29.07.2024. Інвалідність встановлена на строк до 01.08.2026 (а.с.51). 
Відповідно до довідки ЛКК висновок №4 від 01.08.2024 року хвора ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду (а.с.41). 
Відповідно до висновку про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі  форма № 080-4/о від 01.08.2024 року ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (а.с.25). 
Аналізуючи наведене вище та документи надані позивачем до рапорту від 05.10.2024 про звільнення його з лав Збройних Сил України на підставі п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем надано належні докази на підтвердження підстав для такого звільнення, які не було належним чином враховано відповідачем у спірних відносинах.
З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби через сімейні обставини, а саме: у зв`язку необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю II групи, є необґрунтованими.
Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 грудня 2021 року у справі №1840/2970/18, в якому суд касаційної інстанції зазначив, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. 
Відповідно до п. п.1, 3 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Колегія суддів вважає, що у спірних відносинах відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи, всупереч вимогам чинного законодавства.
Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірність власних дій, що є предметом оскарження у даній справі.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні старшого лейтенанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1  з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Надаючи правову оцінку зобов`язальній частині рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі “Пантелеєнко проти України” зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі “Chahal проти Об`єднаного королівства” (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
При обранні способу відновлення порушеного права позивача колегія суддів виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 21 березня 2019 року у справі №817/498/17 наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи наведені вже вище висновки суду апеляційної інстанції щодо протиправності дій відповідача (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо відмови у звільненні старшого лейтенанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що належним способом відновлення порушених прав позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт старшого лейтенанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 від 05.10.2024 та вирішити питання про звільнення його з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, з урахуванням висновків суду у цій справі. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які, у даному випадку, відсутні, то колегія суддів відхиляє такі доводи, як необґрунтовані, оскільки вони суперечать наведеному вже вище.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду у даній справі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки дана справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції                     не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.       
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 у справі                     №520/30592/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	В.А. Калиновський    О.А. Спаскін