К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 року                                                                      місто Київ
 
справа № 752/21774/23-ц                                   
апеляційне провадження № 22-ц/824/8844/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача - Головачова Я.В.,
 
суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,
 
за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Кордюкової Ж.І. від 20 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, приватний нотаріус Київського нотаріального округу Гришаєва Ірина Вікторівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та застосування реституції, 
 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
 У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                       ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та застосування реституції.
 
Позов обґрунтовано тим, що 25 грудня 2007 року між ВАТ "ВТБ Банк" та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 126/07В, за умовами якого видано кредит на суму 5 000 000 доларів США на строк до 24 жовтня 2010 року.
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 вересня 2010 року у справі № 2-9184/10 задоволено позов ВАТ "ВТБ Банк" про солідарне стягнення з            ОСОБА_6 та ТОВ "Корпорація Ютміс" заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 873 568,64 доларів США та 3 150 743 грн 38 коп. На виконання даного рішення суду 25 січня 2011 року видано виконавчий лист, який звернуто до примусового
виконання. Згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень були відкриті виконавчі провадження 14 червня 2012 року № 33040465 та 11 грудня 2013 року № 41176405.
 
Право вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором № 126/07В від                    25 грудня 2007 року неодноразово було відступлено, а 24 лютого 2023 року таке право перейшло до позивача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 березня 2023 року у справі № 2-9184/10 замінено стягувача на його правонаступника ОСОБА_1 . 
 
Зазначав, що з Єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно стало відомо про те, що ОСОБА_6 , будучи обізнаним про наявність своїх боргових зобов`язань та про відкриті виконавчі провадження, здійснив відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, після набрання чинності судовим рішенням про стягнення з нього заборгованості, а саме 18 квітня 2013 року уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 5 (групи приміщень № 3) (в літ. А), загальною площею 136,90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . 11 квітня 2017 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування відчужила ці нежитлові приміщення на користь ОСОБА_2 .
 
Зазначені обставини свідчать про умисні дії ОСОБА_6 , оскільки останній уникає виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, чим завдає істотної майнової шкоди стягувачу. Договір купівлі-продажу від 18 квітня 2013 року є таким, що вчинений на шкоду кредитору, порушує його законні права та інтереси, оскільки справжньою метою такого договору було уникнення від звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу за рішенням суду. Тому даний договір має ознаки фраудаторного правочину.
 
Посилаючись на пункт 6 частини 3, статті 13 та статті 228 ЦК України,         ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18 квітня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 3376, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ; застосувати, як спосіб захисту його цивільних прав та інтересів, відновлення становища, яке існувало до порушення (реституцію), а саме повернути первісному власнику ОСОБА_6 майно - нежитлові приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 3) (в літ. А), загальною площею          136,90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано арешт, накладений ухвалою від 14 липня 2023 року, на нежитлові приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 3), загальною площею 136,90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 .
 
Рішення суду мотивовано тим, що ознаки фраудаторності в оскаржуваному договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень не встановлені. Відчуження майна було здійснене не на користь пов`язаної особи (не родичу), за відплатним договором, а сума,
 сплачена покупцем, відповідала ринковій вартості майна. Крім того, покупець після набуття права власності фактично використовував майно для власних потреб. Обставини, які б свідчили про удаваний або фіктивний характер правочину, не встановлені.
 
Також суд зазначив, що підстав для визнання договору недійсним з мотивів, передбачених статтею 228 ЦК України (вчинення правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства), також не встановлено. Позивач не довів наявність у себе права вимоги за кредитним договором до боржника ( ОСОБА_6 ), а отже, і підстав для оскарження спірного договору. Незважаючи на те, що позов подано в межах строку позовної давності, суд визнав його недоведеним і необґрунтованим.
 
Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи
 
(1) У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність рішення фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив та не прийняв до уваги наступних обставин: відповідач ОСОБА_6 здійснив фактичне відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна після набрання чинності судовим рішенням про стягнення з нього боргу за кредитним договором; на час здійснення відчуження нерухомого майна було відкрито виконавче провадження, що свідчить про фраудаторність оспорюваного правочину; фраудаторність правочину має місце й при оплатному договорі; предметом розгляду даної справи є факт здійсненого ОСОБА_6 18 квітня 2013 року фраудаторного правочину, який укладено у період наявності не виконаних кредитних зобов`язань, а не питання щодо правомірності набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_6 ; право вимоги за кредитним договором до позивача перейшло за результатами процедури виведення неплатоспроможного            ВАТ "ВТБ Банк" з ринку та його ліквідації, що згідно спеціальних положень закону та практики Верховного Суду передбачає можливість здійснення продажу права вимоги за кредитним договором на користь фізичних осіб; відомості щодо набрання законної сили судовим рішенням, яким стягувача замінено на ОСОБА_1 є відкритими та містяться в ЄДРСР.
 
Також зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки факту визнання відповідачем ОСОБА_6 позовних вимог та безпідставно й необґрунтовано не прийняв  визнання цим відповідачем позову. 
 
(2) Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить змінити мотивувальну частину рішення та виключити зміст оцінки суду щодо подання позовної заяви в межах строку позовної давності, а резолютивну частину рішення залишити без змін.
 
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не повинен був досліджувати питання щодо строку позовної давності, оскільки відмовив у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю.
Суд дійшов помилкового висновку, що строк позовної давності не пропущений, оскільки не врахував, що згідно статті 262 ЦК України зміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
 
Наголошує на тому, що запис про право власності за ОСОБА_6 на спірні нежитлові приміщення було внесено до реєстру речових прав на майно 10 квітня 2012 року, а 14 червня 2012 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором. Після відкриття виконавчого провадження у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження" виконавець перевіряє наявність у боржника нерухомого майна за рахунок якого можливо виконати рішення суду про стягнення грошових коштів та накладає арешт на таке майно. Тобто первинний кредитор          ОСОБА_6 - ВАТ "ВТБ Банк", правонаступником якого є ОСОБА_1 , міг дізнатися про наявність зареєстрованого нерухомого майна за боржником та відповідно про вчинення ним дій щодо відчуження такого майна.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про її необґрунтованість та просить відмовити.
 
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 
 
ОСОБА_1 в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) підтримав власну апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити; проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , поданої представником ОСОБА_3 , заперечував та просив залишити її без задоволення.
 
Відповідач ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_3 , ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції підтримали свою апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечували та просили залишити її без задоволення.
 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом установлено, що 25 грудня 2007 року між ВАТ "ВТБ Банк" та               ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 126/07В, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 5 000 000 доларів США зі сплатою 13% річних, на 36 місяців та з кінцевим терміном повернення до 24 грудня 2010 року.
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 вересня 2010 року у справі № 2-9184/10 солідарно стягнуто з ОСОБА_6 та ТОВ "Корпорація
Ютміс" на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором № 126/07В від 25 грудня 2007 року в розмірі 2 873 568,64 доларів США та 3 150 743 грн 38 коп., судовий збір у сумі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. Рішення набрало законної сили 28 грудня 2010 року.
 
На виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від               29 вересня 2010 року у справі № 2-9184/10 25 січня 2011 року видано виконавчий лист.
 
10 квітня 2012 року ОСОБА_6 набув у власність нежитлові приміщення з              № 1 по № 5 (групи приміщень № 3) (в літ. А), офіс загальною площею 136,90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серія НОМЕР_1 .
 
18 квітня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за умовами якого остання придбала нежитлові приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 3) (в літ. А), офіс загальною площею 136,90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (далі - нежитлові приміщення). Продаж майна вчинено за 1 640 000 грн.
 
11 квітня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір дарування спірних нежитлових приміщень.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 травня 2021 року замінено стягувача ВАТ "ВТБ Банк" на його правонаступника  АТ "Універсал Банк" на стадії виконання рішення суду від 20 вересня 2010 року у справі № 2-9184/10.
 
31 травня 2022 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська у справі № 2-9184/10 постановлено ухвалу про заміну стягувача АТ "Універсал Банк" на його правонаступника ОСОБА_8 
 
21 червня 2022 року за заявою стягувача ОСОБА_8 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором № 126/07В від 25 грудня 2007 року.
 
24 лютого 2023 року ОСОБА_8 відступила право вимоги за кредитним договором № 126/07В від 25 грудня 2007 року ОСОБА_1 
 
16 березня 2023 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська у справі № 2-9184/10 постановлено ухвалу про заміну стягувача ОСОБА_8 , на її правонаступника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 вересня 2010 року.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково;  апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню у  повному обсязі.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
 
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
 
особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";
 
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);
 
враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі                            № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).
 
Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило.
 
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину).
 
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі                             № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".
 
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
 
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (постанова Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 569/6427/16).
 
Крім того, Верховний Суд в своїх постановах, в тому числі у постанові від                          7 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, неодноразово звертав увагу, що договором,
що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
 
Суд першої інстанції, застосувавши вище наведені норми матеріального права, встановивши на підставі наявних у справі доказів відсутність всіх ознак фраудаторності оспорюваного правочину, а саме відчуження ОСОБА_6 нерухомого майна не на користь пов`язаної особи (не родичу), придбання ОСОБА_5 майна за ринковою ціною, а також використання такого майна покупцем у власних цілях, дійшов правильного висновку про відсутність правового мотиву для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18 квітня 2013 року на підставі статей 3, 13, 234 ЦК України.
 
З огляду на викладене колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не взяв до уваги обставин того, що укладення оспорюваного договору відбулося після набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та що фраудаторність правочину має місце й при оплатному договорі.
 
Доводи скаржника ОСОБА_1 про те, що нерухоме майно за оспорюваним договором було відчужено під час відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором колегія суддів вважає безпідставними, оскільки таких доказів позивачем не надано. Посилання ОСОБА_1 на інформацію з АСВП, згідно якої 14 червня 2012 року було відкрито виконавче провадження № 33040465 та 11 грудня 2013 року відкрито виконавче провадження № 41176405, де стягувачем вказано ВАТ "ВТБ Банк", а боржником ОСОБА_6 , є необґрунтованими, оскільки окрім найменувань сторін виконавчого провадження відсутні інші відомості, які дозволяють ідентифікувати, що на примусовому виконанні у той час перебувало саме рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 вересня 2010 року у справі № 2-9184/10 про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на ряд земельних ділянок, які у 2019 році були реалізовані на прилюдних торгах (аукціоні) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором (том І а.с.41-60). Наявність такого реалізованого активу та фактичне вжиття заходів щодо звернення стягнення на майно боржника свідчать про вжиття попереднім кредитором належних заходів для виконання грошового зобов`язання боржником, а відтак - спростовують твердження позивача про умисне відчуження нежитлових приміщень боржником з метою уникнення виконання кредитного зобов`язання.
 
Таким чином, обставини реалізації майна, що перебувало у власності        ОСОБА_6 , в рахунок погашення кредитної заборгованості, свідчать про відсутність
у діях боржника ознак недобросовісної поведінки чи ухилення від виконання зобов`язань, що нівелює позицію позивача щодо фраудаторного характеру спірного правочину.
 
Викладена в апеляційній скарзі суб`єктивна інтерпретація ОСОБА_1  обставин справи та змісту правових норм, яка відрізняється від висновку суду першої інстанції щодо відсутності ознак фраудаторності оспорюваного правочину, не є підставою для визнання цих висновків помилковими.
 
Суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі статті 228 ЦК України.
 
Так, в частині першій статті 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
 
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1528цс15, при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
 
Проте, як правильно встановив суд першої інстанції, позивачем не надано жодних доказів, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 228 ЦК України. 
 
Крім цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в прийнятті визнання позову відповідачем ОСОБА_6 , оскільки таке визнання суперечить закону та порушує права і охоронювані інтереси інших учасників справи.
 
Відповідно до частини четвертої статті 206 Цивільного кодексу України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті такого визнання та продовжує розгляд справи. 
 
У цій справі позов подано до трьох відповідачів - ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
 
Встановлено, що єдиним власником нерухомого майна, яке є предметом оспорюваного правочину, є ОСОБА_2 , який протягом усього розгляду справи заперечував проти задоволення позову. Визнання позову відповідачем ОСОБА_6 у такому випадку призвело б до застосування реституції, наслідком чого стало б позбавлення ОСОБА_2 права власності без його згоди, що порушує його права та інтереси.
 
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, відповідно до якої суд не має права ухвалювати рішення виключно на підставі визнання позову відповідачем, не дослідивши обставини справи. 
 
Суд першої інстанції дослідив докази, встановив фактичні обставини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зокрема через відсутність ознак фраудаторного правочину у спірному договорі та відсутність підстав для його визнання недійсним відповідно до статей 3, 13, 228 ЦК України. Отже, задоволення позову виключно з підстав визнання його одним із відповідачів суперечить закону.
 
У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправомірності відмови суду першої інстанції в прийнятті визнання позову відповідачем ОСОБА_6 .
 
Водночас колегія суддів погоджується з іншими доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність у позивача права вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи вказані норми закону, у постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18, конкретизувала свій висновок, сформульований у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11, та зазначила, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
 
У даній справі встановлено, що право вимоги за кредитним договором № 126/07В від 25 грудня 2007 року, укладеним між ВАТ "ВТБ Банк" та ОСОБА_6 , перейшло до ОСОБА_1 за результатами процедури виведення неплатоспроможного банку. Факт заміни кредитора підтверджується ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 березня 2023 року у справі № 2-9184/10, яка набрала законної сили 23 березня 2023 року, копія якої долучена до матеріалів справи.
 
Суд першої інстанції не врахував зазначені обставини, що призвело до помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_1 права вимоги до            ОСОБА_6 за вказаним кредитним договором. 
 
У зв`язку з наведеним, відповідна частина доводів апеляційної скарги        ОСОБА_1 є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності.
 
Колегія суддів погоджується з такими доводами, з огляду на наступне.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що в обґрунтування обставин щодо строку позовної давності ОСОБА_1 посилався на те, що лише 16 травня 2023 року ним було встановлено факт відчуження ОСОБА_6 нерухомого майна за оспорюваним правочином, що підтверджується інформаційною довідкою № 332411310 від 16 травня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
Однак, за приписами статті 262 ЦК України заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
 
З вище вказаної інформаційної довідки, яка долучена позивачем до позовної заяви, вбачається, що запис про право власності за ОСОБА_6 на спірні нежитлові приміщення внесено до реєстру речових прав 10 квітня 2012 року.
 
У зв`язку з тим, що відомості Реєстру права власності на нерухоме майно та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є загальнодоступними, інформація про наявність зареєстрованого за ОСОБА_6 нерухомого майна могла бути перевірена будь-яким із попередніх кредиторів, починаючи з 10 квітня 2012 року.
 
Отже, ВАТ "ВТБ Банк", як первинний кредитор, міг дізнатися про реєстрацію                 за ОСОБА_6 права власності на спірні нежитлові приміщення з 10 квітня 2012 року та відповідно відчуження останнім цих нежилих приміщень 18 квітня 2013 року. Тобто відомості про реєстрацію за ОСОБА_6 на праві власності нежитлових приміщень були наявними в державному реєстрі права власності цілий рік.
 
Верховний Суд в своїх постановах, в тому числі у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 463/9009/21, наголошує на тому, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов'язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як
реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.
 
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи необґрунтованому втручанню у права відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
 
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися заважким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу.
 
З урахуванням встановлених у цій справі обставин є підстави для висновку щодо пропуску ОСОБА_1 позовної давності при поданні позову у травні 2023 році про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування реституції.
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про звернення ОСОБА_1 з позовом у 2023 році в межах строку позовної давності.
 
Водночас, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю, відсутні правові підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.
 
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити повністю; рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в частині висновків про відсутність у позивача права вимоги до ОСОБА_6 та про подання позову в межах строку позовної давності - у редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишити без змін.
 
Судові витрати
 
Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи
касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  підлягає стягненню судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, в сумі 2 576 грн                   64 коп.
 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд 
               
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 576 грн 64 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Головуючий                                                            

 
 
Судді: