УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 квітня 2025року
м. Київ
 
справа № 583/1311/24
провадження № 61-3899ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Сумської обласної прокуратури на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Сумської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 2 720 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а також 80 000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката в рахунок відшкодування суми, сплаченої ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні.
Позовна заява мотивована тим, що 20 червня 2017 року ОСОБА_1 як діючому адвокату слідчим прокуратури Сумської області за підписом прокурора Сумської області пред`явлено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні №42017200000000202, внесеному до ЄРДР 25 квітня 2017 року. 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 затримано без складання відповідного протоколу за статтею 115 КПК України. 28 квітня 2017 року проведено фактичний обшук його офісу як адвоката, тобто місця, де зберігаються документи, які містять адвокатську таємницю. 29 червня 2017 року вручено обвинувальний акт, після чого кримінальне провадження направлене до Охтирського міськрайонного суду. Судовий розгляд кримінального провадження тривав 4 роки. Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області, який ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року залишено без змін, ОСОБА_1 визнано невинуватим, виправдано повністю.
Таким чином, позивач перебував під слідством та судом з 20 червня 2017 року до 01 квітня 2021 року, що становить 45 місяців та 13 днів.Незаконними діями правоохоронних органів позивачу завдано великої репутаційної шкоди як адвокату, довіра до нього як професійного юриста була підірвана і були зведені нанівець всі надбання, які роками напрацьовувались серед клієнтів. Особи, з якими потенційно мали укладатись договори про надання правничої допомоги, почали відмовлятись від подальшого співробітництва, вимагати розірвання угод та повернення оплати юридичних послуг. У родині почалися сварки та непорозуміння, що мало значний вплив, в тому числі і на неповнолітню дитину. Змінився звичайний спосіб життя та роботи, тривали негативні емоційні навантаження до повного завершення розгляду справи в суді апеляційної інстанції. ОСОБА_1 не міг будувати плани і здійснювати ефективне представництво інтересів фізичних та юридичних осіб, які залишились, не знав, чим може завершитися судовий розгляд кримінального провадження та якими будуть реальні наслідки для життя, здоров`я, волі, членів родини. Розпач від неправомірних дій правоохоронних органів ускладнювався констатацією повної беззаконності, що відбувалася у вказаному кримінальному провадженні. Внаслідок незаконних дій посадових осіб позивачу завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 2 720 000,00 грн та розрахунок розміру якої наводить у позовній заяві. Крім того, внаслідок незаконного кримінального переслідування позивач вимушений звертатись за допомогою до професійного адвоката Матішинця В. В., за що сплатив гонорар у розмірі 80 000,00 грн.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року, позовні вимоги задоволено частково.
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 600 000,00 грн моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та 80 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги під час кримінального провадження. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1  7 598,50 грн у рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги в цивільній справі.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено. Схожий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Відповідні правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17, Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17, від 18 грудня 2019 року у справі №199/8734/17, від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц.
Мінімальний гарантований розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, становить 363 466,67 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, урахувавши тривалість перебування позивача під слідством та судом з 20 червня 2017 року до 01 квітня 2021 року (45 місяців 13 днів), тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, витрачені для відновлення своїх прав, негативний вплив незаконного кримінального переслідування як на його репутацію як адвоката, так і на його здоров`я, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 600 000,00 грн.
Окрім того, суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача відповідно до статті 3 Закону підлягає відшкодуванню сума у розмірі 80 000,00 грн, сплачена позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у розмірі 7 598,50 грн, суд врахував, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в сумі 35 000,00 грн стороною відповідача надані відповідні докази. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню в рахунок відшкодування судових витрат 7 598,50 грн (35 000 грн х 21,71%).
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Також зазначив, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року по справі №6-2203цс15 та постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №308/13047/16-ц. Не погодився із доводами апеляційної скарги Сумської обласної прокуратури щодо недоведення існування підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у більшому розмірі, ніж визначено статтею 13 вказаного Закону, оскільки, зокрема, вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2019 року встановлено проведення слідчих дій з участю позивача без дотриманням норм КПК України. Копіями медичних довідок підтверджується погіршення стану здоров`я позивача після початку проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження. Крім того, незаконне кримінальне переслідування вплинуло і на репутацію позивача як адвоката, що підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки. Тому визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди позивачу узгоджується з вимогами розумності, виваженості та справедливості та не призводить до безпідставного збагачення особи за рахунок коштів держави.
Сумська обласна прокуратура в апеляційній скарзі не просить змінити чи скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат за юридичні послуги адвоката в кримінальному провадженні, а тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається. 
26 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» Сумська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду першої та апеляційної  інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 шляхом зменшення розміру стягненої моральної шкоди до 363 466,67 грн.
Підставою касаційного оскарження судових рішень Сумська обласна прокуратура зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15; від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 09 жовтня 2019 року у справі № 522/17164/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17-ц.
Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами не враховано вказані правові позиції та безпідставно збільшено розмір морального відшкодування без належного обґрунтування підстав такого збільшення. Зокрема, не враховано, що наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж визначено  положеннями статті 13 Закону ОСОБА_1 , належними та допустимими доказами не доведено. Судами не надано належної оцінки доказам, наданим позивачем на підтвердження погіршення стану здоров`я. Судом апеляційної інстанції не встановлено, якими діями чи бездіяльністю відповідачів спричинено погіршення здоров`я позивача та не підтверджено зв`язок вказаних факторів з можливими неправомірними діями відповідачів. Також позивачем не наведено жодних доказів втрати заробітку, відмови клієнтів від укладення з ним договорів про правову допомогу, неможливості займатися професійною діяльністю. Такі твердження ОСОБА_1 є необґрунтованими і не підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування заподіяної йому шкоди. Під час досудового розслідування та судового розгляду запобіжний захід ОСОБА_1 не обирався, про всі виклики до органів досудового розслідування та суду позивач відмовлявся завчасно, а, отже, жодних перешкод у здійсненні професійної діяльності не здійснювалось. Таким чином, доводи щодо неможливості здійснювати професійну діяльність та отримувати заробіток є безпідставними. 
Крім того, доводи позовної заяви щодо постановлення слідчим суддею Апеляційного суду Сумської області незаконного рішення про проведення НСРД стосовно ОСОБА_1 спростовуються ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, згідно з якою докази, отримані внаслідок проведення зазначених НСРД, визнані допустимими, тобто такими, що отримані у законний спосіб. Судами, при винесенні оскаржуваних рішень, не взято до уваги той факт, що дії слідчого та суду під час проведення досудового розслідування неправомірними не визнавались, процесуальні документи не скасовувалися, на момент їх винесення вони були необхідними та достатніми для належного розслідування кримінального провадження, направлені виключно на з`ясування істини, встановлення дійсних обставин кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Тому суди правильно встановили характер спірних відносин, однак дійшли помилкового та необґрунтованого висновку про наявність підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди на користь позивача, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що 25 квітня 2017 року органом досудового розслідування внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження за №42017200000000202.
27 квітня 2017 року ухвалою слідчого судді Апеляційного суду Сумської області у кримінальному провадженні №42017200000000202 від 25 квітня 2017 року надано дозвіл на проведення стосовно ОСОБА_1 негласної слідчої дії - аудіо - відео контроль особи.
20 червня 2017 року ОСОБА_1 у вказаному кримінальному провадженні прокурором Сумської області повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною третьою статті 369 КК України.
29 червня 2017 року прокуратурою Сумської області затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною третьою статті 369  КК України, та скеровано його до суду.
Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за частиною першою статті 190, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 15, частиною третьою статті 369  КК України за відсутністю в його діях складу зазначених злочинів на підставі пункту 3 частини першої статті 373 КПК України.
01 квітня 2021 року ухвалою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, апеляційну скаргу обвинуваченого залишено без задоволення. Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_1 змінено, виключено з мотивувальної частини вироку посилання на визнання недопустимості відомостей, що містяться в ухвалі Апеляційного суду Сумської області №1197т про надання дозволу на проведення негласної слідчої дії аудіо - відео контролю особи від 27 квітня 2017 року та в постанові про проведення контролю за вчиненням злочину від 27 квітня 2017 року. У решті вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін.
Апеляційний суд Сумської області в ухвалі зазначив, що ОСОБА_1 є особою, яка фактично була затримана уповноваженою службовою особою, однак у матеріалах провадження відсутній відповідний протокол його затримання, складений відповідно до вимог статті 208 КПК України.
Зі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27 листопада 2013 року №404, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Сумської області від 27 листопада 2013 року №9, вбачається, що ОСОБА_1 із 27 листопада 2013 року здійснює адвокатську діяльність. 
На підтвердження факту погіршення стану здоров`я позивачем суду надано відповідні докази. 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (стаття 1176 ЦК України). 
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).
У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода (пункти 4, 5 частини першої статті 3 Закону). 
Згідно зі статтею 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частини перша, третя статті 23 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування».
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Вирішуючи питання щодо розміру компенсації моральної шкоди суди виходили з визначеного законом мінімального розміру відшкодування, що гарантований державою, а також врахували конкретні обставини цієї справи, глибину та тривалість моральних страждань позивача, засади розумності, виваженості та справедливості, тому обґрунтовано визначили розмір грошового відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, у сумі 600 000,00 грн.
Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги, що згідно з ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року докази, отримані внаслідок проведення НСРД, визнані допустимими, і дії слідчого та суду під час проведення досудового розслідування неправомірними не визнавались, процесуальні документи не скасовувалися, оскільки з метою встановлення підстав для відшкодування моральної шкоди та визначення її розміру у випадку, зокрема постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону), Закон визначає незаконним саме притягнення особи до кримінальної відповідальності, що включає в себе увесь комплекс дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що обмежують чи порушують права та свободи громадянина, незалежно від встановлення окремих фактів порушень вимог КПК України при проведенні процесуальних дій.
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.
З урахуванням викладеного, посилання у касаційній скарзі на висновки, наведені у перелічених прокурором постановах Верховного Суду, не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Сумської обласної прокуратури на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у справі №  583/1311/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                     Є. В. Краснощоков
 
                                                                                              Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко