УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 348/1853/23
провадження № 51-1398ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                     ОСОБА_1 ,
суддів                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2024 року та ухвалу 
Івано-Франківського апеляційного суду від 21 січня 2025 року стосовно засудженої ОСОБА_5 ,
встановив:
3а вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 
12 вересня 2024 року ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, раніше не судиму, визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково - стягнуто з 
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 3000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, та 5000 грн витрат на надання правничої допомоги, в решті позовних вимог відмовлено.
Згідно з вироком, 24 липня 2023 року близько 15:00, потерпіла ОСОБА_6 прийшла на подвір`я будинку АДРЕСА_1 , де розпочала словесний конфлікт щодо користування нерухомим майном з обвинуваченою ОСОБА_5 , яка у той час тримала на руках малолітню дитину. В ході словесного конфлікту, обвинувачена відштовхнула та завдала потерпілій ОСОБА_6 один удар правою ногою у ліве стегно, в результаті чого потерпілій було заподіяне тілесне ушкодження у вигляді синця лівого стегна. Потерпіла схопила обвинувачену за волосся, а донька обвинуваченої у цей час забрала з рук ОСОБА_5 дитину. ОСОБА_5 у відповідь схопила потерпілу однією рукою за кисть, а іншою за ліве плече та сильно стиснула плече останньої, в результаті чого заподіяла потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синців лівого плеча. Потерпіла ОСОБА_6 , вивільняючи ліву руку, сильно смикнула обвинувачену за волосся, внаслідок чого у потерпілої в руці залишився вирваний пучок волосся ОСОБА_5 , після цього чоловік ОСОБА_5 шарпанину припинив. Таким чином, своїми діями ОСОБА_5  заподіяла потерпілій  легкі тілесні ушкодження. 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 січня 2025 рокуапеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вищевказаний вирок без змін. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, істотне порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вказані вирок й ухвалу та закрити кримінальне провадження. Вважає, зокрема, що судові рішення стосовно його підзахисної постановлено без урахування всіх обставин справи, а висновки судів у них про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення ґрунтуються на суперечливих показаннях потерпілої та висновку експерта. Крім того, на його переконання, суди не надали об`єктивної оцінки обставинам, за яких було вчинено кримінальне правопорушення, а саме тому, що причиною дій засудженої стала агресивна поведінка потерпілої, яка розпочала конфлікт, а його підзахисна, у свою чергу, з метою свого захисту завдала потерпілій удар по нозі. Зазначене, на переконання захисника, свідчить, що дії ОСОБА_5 відповідають положенням 
ст. 36 КК і є необхідною обороною, а відтак, остання не підлягає кримінальній відповідальності. Також зазначає, що суд неправомірно задовольнив цивільний позов потерпілої в частині стягнення витрат на правничу допомогу.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За приписами ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим            і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, захисник, зокрема, посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати зібраним у ній доказам іншу оцінку, ніж та, яку їм  дали суди попередніх інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена. 
Як підтверджено змістом оскаржуваних рішень, фактичні обставини в цій справі було встановлено судом першої інстанції. Зі змісту вироку вбачається, що висновок про винуватість ОСОБА_5  у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення місцевий суд зробив на підставі фактичних даних, які встановив під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінив відповідно до  ст. 94 КПК.
Зокрема, суд узяв до уваги показання засудженої, яка заперечувала фактичні обставини справи, викладені в обвинуваченні, та стверджувала, що потерпіла схопила її за волосся, а вона її відштовхнула, проте, як завдавала удар ногою не пам`ятає. Такі показання місцевий суд спростував сукупністю доказів, які узгоджуються між собою та спростовують версію ОСОБА_5 .  
Так, суд першої інстанції у вироку вказав, що вина ОСОБА_5  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, доведена, зокрема, наданими в суді показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка підтвердила, що 
24 липня 2023 року під час словесного конфлікту, ОСОБА_5 правою ногою завдала їй удар по нозі та схопила за волосся; показаннями свідка ОСОБА_7 про те, що він був очевидцем того, як під час сварки, ОСОБА_5 завдала  удару ногою по нозі потерпілої;  показаннями свідка ОСОБА_8 про те, що коли вона приїхала на місце події, побачила у потерпілої червоне сильне потиснення, а на нозі гематому; показаннями свідка ОСОБА_9 - доньки обвинуваченої, про те, що в процесі шарпанини її мати вдарила ногою потерпілу; висновком експерта від 01 серпня 
2023 року № 172, згідно з яким у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження: синець на внутрішній поверхні нижньої третини лівого стегна (овальної форми, розмір 12*9 см), два синці на передньо-зовнішній поверхні середньої третини лівого плеча (овальної форми, розмірами 1*2см та 1*1,5 см), які отримані від дії тупих твердих предметів, можуть відповідати за часом утворення 24 липня 2023 року, характер, локалізація виявлених тілесних ушкоджень, не виключають можливості їх утворення і від ударів руками чи ногами у вказані анатомічні ділянки, в кількості не менше трьох фізичних контактних дій; поясненнями експерта, згідно яких, з огляду на розташування синців на плечі потерпілої та їх розмір, не виключено, що ці ушкодження могли утворитися внаслідок сильного стискання плеча пальцями руки і могли бути завдані одномоментно, при цьому, синець на нозі не міг утворитися від випадкового удару, оскільки має великі розміри, що також свідчить про те, що удар не міг бути ковзаючим, а був здійснений з достатньою силою; протоколом проведення слідчого експерименту від 10 серпня 2023 року за участю ОСОБА_5 , яка пояснила, що коли в ході конфлікту потерпіла почала знімати її на телефон, вона намагалась їй перешкодити, а потерпіла схопила її за волосся, тому вона схопила її за плече намагаючись звільнитись; протоколом проведення слідчого експерименту від 10 серпня 2023 року за участю ОСОБА_6 яка пояснила, що під час сварки ОСОБА_5 штовхнула її руками в плечі, потерпіла розвернулася до неї спиною і відходила, у цей час обвинувачена нанесла потерпілій один удар правою ногою по стегну її лівої ноги;іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Проаналізувавши всі досліджені у кримінальному провадженні докази та надавши оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, дотримуючись вимог статей 86, 87, 94 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеною винуватість 
ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Водночас незгода захисника з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не може свідчити про порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону.
Під час перегляду вироку за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 апеляційний суд, ретельно перевірив доводи його апеляційної скарги і дав на них обґрунтовані відповіді, зазначивши при цьому, зокрема, що у вироку суд першої інстанції оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, дав цим доказам належну оцінку з урахуванням вимог ст. 94 КПК та дійшов правильного висновку про доведеність  винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК. 
Як видно з копії ухвали апеляційного суду, цей суд у своєму рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про відповідність висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та правильність кваліфікації її дій.
Що стосується висновків судів попередніх інстанцій щодо правильності кваліфікації дій засудженої за ч. 1 ст. 125 КК та відсутності у її діях необхідної оборони, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Так, суд апеляційної інстанції спростовуючи доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 діяла у межах необхідної оборони, зазначив, що право на необхідну оборону виникає тільки у випадку суспільно небезпечного посягання, а тому неможливо вважати, що ОСОБА_5 перебувала у стані необхідної оборони під час словесного конфлікту з потерпілою. Колегія суддів зазначила, що дії потерпілої не були спрямовані на заподіяння шкоди життю та здоров`ю обвинуваченої, не містили ознак суспільно небезпечного посягання і не створювали для обвинуваченої умови для необхідної оборони.
Таким чином, за встановленими судом фактичними обставинами провадження, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів апеляційного суду  дійшла висновку, що суд першої інстанції поза розумним сумнівом, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку та правильно кваліфікував її дії за ч.1 ст. 125 КК, оскільки вона своїми умисними діями спричинила легке тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_6 .
З приводу доводів захисника стосовно суперечності  висновків експерта та показань потерпілої, які суд поклав в основу вироку, колегія суддів зазначає таке.
За даними висновку експерта, на які посилається  у касаційній скарзі адвокат, суд установив, що потерпілій тілесні ушкодження було заподіяно тупими твердими предметами, й не виключається можливості їх утворення і від ударів руками чи ногами у вказані анатомічні ділянки, в кількості не менше трьох фізичних контактних дій. Як видно з копії вироку, для усунення суперечностей під час дослідження доказів суд допитав експерта, який у судовому засіданні підтвердив свої висновки та вказав, що з огляду на розташування синців на плечі потерпілої та їх розмір, не виключено, що ці ушкодження могли утворитися внаслідок сильного стискання плеча пальцями руки і могли бути завдані одномоментно. Синець на нозі не міг утворитися від випадкового удару, оскільки має великі розміри. Також розміри цього синця свідчать про те, що удар не міг бути ковзаючим, а був здійснений з достатньою силою. У момент удару потерпіла мала бути обернена передньою частиною тіла до травмуючого предмета. 
Таким чином, суд ужив усіх процесуальних заходів щодо усунення суперечностей, на які посилається сторона захисту. 
Крім того, оцінюючи у сукупності докази у справі, суд урахував той факт, що сторона захисту не заперечувала завдання ОСОБА_5 вищезазначених тілесних ушкоджень потерпілій. До того ж, суди дійшли висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення на підставі дослідження та оцінки сукупності всіх наведених вище належних і допустимих доказів, які, з урахуванням обставин кримінального провадження та висунутих на свій захист версій засудженої, що не узгоджувалися з указаними доказами, дозволили місцевому суду встановити винуватість ОСОБА_5 відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».
Колегія суддів касаційного кримінального суду вважає також необгрунтованими доводи адвоката ОСОБА_4 щодо неправомірно задоволеного цивільного позову потерпілої в частині стягнення витрат на правничу допомогу.
Оплата праці адвоката є результатом відповідних домовленостей між адвокатом та його клієнтом і визначається договором про надання правової допомоги.
Відповідно до положень ст.ст.26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З копій судових рішень убачається, що між адвокатом ОСОБА_10 та потерпілою ОСОБА_6 14 серпня 2023 року було укладено договір про надання правничої допомоги. Відповідно до копії авансового звіту щодо виконання робіт згідно договору вартість наданих адвокатом послуг становить 8000 грн.
З огляду на те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, суд першої інстанції перевірив розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги та частково задовольнив заявлені вимоги й обґрунтовано стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 грн, детально навівши у своєму рішенні послуги адвоката та їх вартість відповідно до укладеного договору.
Таким чином, колегія суддів вважає, що наведені судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях висновки є належним чином умотивованими та обґрунтованими. Зміст указаних вироку та ухвали відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга захисника не містить.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
З огляду на викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК,  Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 
21 січня 2025 року стосовно засудженої ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                ОСОБА_3