Дата документу 25.03.2025 Справа № 331/3219/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/3219/24 
Провадження №22-ц/807/311/25 
Головуючий в 1-й інстанції - Фісун Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.	
суддів:	Кочеткової І.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Каращенко Юлії Валеріївни на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2024 року, ухвалене ум. Запоріжжі (повний текст рішення складено 07 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-
       
В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року позивач, через представника адвоката Ганчеву М.А., звернувся до суду з позовом в якому вказував, що 20 жовтня 2018 року між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1  було укладено шлюб, який зареєстрований Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №672. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем у позивача не склалось, приблизно за півроку до подачі позову, стосунки між позивачем і відповідачкою погіршились через непорозуміння один із одним, різні погляди на життя та відсутність почуттів, і тому сторони припинили спільне проживання. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, сімейного бюджету не мають, кожен живе самостійним життя, позивач сплачує аліменти на утримання дитини. Примирення між сторонами неможливо, тому позивач прохав суд не надавати строк на примирення, рішення є обдуманим і зваженим. На підставі викладеного, позивач просив суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу, укладеного 20.10.2018 року між  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  який зареєстрований Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №672.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  та ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  який зареєстрований Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №672.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Каращенко Юлії Валеріївни, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та направити справу на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 заперечувала проти обставин, які нібито були встановлені судом першої інстанції, зокрема апелянт зазначила, що погіршення стосунків між сторонами по справі та непорозуміння один із одним виникло з підстав зради позивача, про що свідчать скріншоти переписки, які надала сторона відповідачки під час розгляди справи в суді першої інстанції, проте суд першої інстанції не взяв до уваги, а ні доводи відповідача, а ні надані скріншоти. Окрім того, апелянт вказала про те, що сторони по справі мають статус внутрішньо переміщених осіб, місце реєстрації яких є: АДРЕСА_1 . Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 зверталась до суду із клопотанням про направлення справи за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва, проте суд першої інстанції уваги на доводи клопотання не звернув.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 жовтня 2018 року між  ОСОБА_2  та  ОСОБА_1  було укладено шлюб, який зареєстрований Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №672 (а.с.9).

Від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 1 грудня 2021року (а.с.10).

Сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не мають, що не заперечувалося сторонами по справі. Спір стосовно майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, на час розгляду даної справи - відсутній. Питання про виплату аліментів у даному позові не ставилось.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, враховуючи, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони проживають окремо один від одного, примирення між сторонами не відбулося, сімейні стосунки між сторонами відсутні, відновлені бути не можуть, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів апеляційного суду, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги з приводу причини припинення шлюбних відносин між сторонами не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки вказаним доводам вже була дана належна оцінка під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги про необхідність направлення справи за встановленою законом підсудністю, то колегія суддів вважає за необхідне вказати про таке.

Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру (абзац 1 частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»).

Статтею 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі статтею 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Особи, які залишили або покинули своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації та стали на облік як внутрішньо переміщені особи можуть звертатися з позовами до судів за місцем фактичного проживання/перебування. Таким чином, якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як ВПО (внутрішньо переміщена особа), то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування.

Позивач ОСОБА_2 використав надане йому процесуальним законодавством право обрати суд та звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, тобто за підсудністю, визначеною розпорядженням Верховного Суду №49/0/9-22 від 14.09.2022 року про зміну територіальної підсудності судових справ судів Запорізької області, що відповідає вимогам частини першої статті 27 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Каращенко Юлії Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 31 березня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С. В. Кухар

судді:                                                                                І. В. Кочеткова

О. З. Поляков