УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/2533/24 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,
суддів                  Борисюка Р.М., Талько О.Б.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №289/2533/24 за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 14 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кириленка О.О. в м. Радомишль Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року АТ «Таскомбанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №4895908206 від 09 серпня 2022 року у розмірі 76 546,07 грн., з яких: 55 230,00 грн – заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена), 6,36 грн – заборгованість по річним процентам (в т.ч. прострочена) та 21 316,07 грн – заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена). 
В обґрунтування позову зазначало, що 09 серпня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №4895908206. Вказує, що відповідно до п. 1.2 договору позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту – 55 230,00 грн.; строк користування – 48 місяців; річні проценти – 0,01% від суми боргу за договором; щомісячні проценти – 2,49% від суми кредиту. Зазначає, що ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим у неї станом на 26 листопада 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 76 546,07 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 55 230,00 грн., заборгованості по річним процентам 6,36 грн та заборгованості по щомісячним процентам 21,316,07 грн. Вказує, що 12 серпня 2022 року право вимоги за кредитним договором укладеним з ОСОБА_1 відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі, а також стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 200 грн.
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 14 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог АТ «Таскомбанк» відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «Таскомбанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що 12.08.2022 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» було укладено договір про відступлення права вимоги №01/09/21. Зазначає, що на підтвердження того факту, що АТ «Таскомбанк» є новим кредитором по відношенню до ОСОБА_1 за кредитним договором №4895908206 від 09.08.2022 до позовної заяви було надано: копію договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021; витяг з реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 та копію платіжної інструкції на суму 12 167 416,66 грн. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було досліджено договір про відступлення права вимоги та платіжну інструкцію, що підтверджує факт оплати первісному кредитору ціни договору. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 14 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 09 серпня 2022 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №4895908206, згідно якого позичальнику було надано кредит у розмірі 55 230 грн., строком на 48 місяців, початковий процент при наданні кредиту 5,00% від суми кредиту, щомісячні проценти 2,49% від суми кредиту, річні проценти 0,01% від суми боргу за договором.
Відповідно до п. 1.1. кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Згідно із п. 1.3. кредитного договору відповідач зобов`язався сплачувати проценти за користуванням кредитом та здійснювати повернення кредиту.
Відповідно до п. 1.4. кредитного договору, підписавши цей договір ОСОБА_1 доручила ТОВ «ФК «ЦФР» виплатити/сплатити, за рахунок отриманого кредиту такі суми грошових коштів за наступними реквізитами: отримувач - ОСОБА_1 , сума – 52 600 грн.
Також 09 серпня 2022 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 підписано паспорт кредиту №5908206.
Відповідно до п. 4, 5 паспорту кредиту сума кредиту становить 55 230,00 грн., строк, на який надається кредит, складає 48 місяців. Розмір процентної ставки при наданні кредиту становить 5% від суми кредиту, розмір щомісячних процентів 2,49% від суми кредиту, розмір річних процентів 0,01% від суми боргу. Ставка щодо кожного виду процентів є фіксованою. Загальні витрати за кредитом становлять 68 652,97 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк користування кредитом становить 121 252,97 грн., реальна річна процентна ставка 59,10%.
Крім цього, у п. 6 паспорту кредиту зазначено порядок повернення кредиту, зокрема кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів).
Кредитний договір №4895908206 від 09.08.2022 та паспорт кредиту №5908206 від 09.08.2022 підписані особисто ОСОБА_1 - 09.08.2022.
01 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про відступлення права вимоги №01/09/21, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЦФР» відступило на користь АТ «Таскомбанк» права вимоги за кредитними договорами до позичальників.
Відповідно до реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 за 12.08.2022 до АТ «Таскомбанк» перейшло право грошової вимоги до відповідача в сумі 55 341,56 грн., яка складається з 55 230,00 грн – сума кредиту, 0,05 грн – сума нарахованих процентів та 111,51 грн – сума нарахованого щомісячного проценту.
Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором №4895908206 від 09.08.2022 загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на 26 листопада 2024 року становить 76 546,07 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) у сумі 55 230,00 грн; заборгованість по річним процентам (в т.ч. прострочена) у сумі 6,36 грн; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) у сумі 21 316,07 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір №4895908206 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 був укладений 09.08.2022, натомість договір про відступлення права вимоги №01/09/21, за яким ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» відступило право вимоги АТ «Таскомбанк» був укладений 01.09.2021, тобто, на момент укладення договору про відступлення права вимоги, ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 , відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги від 01.09.2021. Посилання позивача на витяг з реєстру прав вимоги від 12.08.2022, згідно якого ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передало право вимоги АТ «Таскомбанк» відносно ОСОБА_1 на суму 55341,56 грн суд першої інстанції вважав безпідставним, оскільки вказаний реєстр укладений 12.08.2022, а станом на 01.09.2021 (на момент укладення договору про відступлення права вимоги) не було складено та підписано Реєстру прав вимоги АТ «Таскомбанк», відповідно до якого б товариство отримало право вимоги відносно ОСОБА_1 .
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
У даній справі встановлено, що 01.09.2021 між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про відступлення права вимоги №01/09/21, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЦФР» відступило на користь АТ «Таскомбанк» права вимоги за кредитними договорами до позичальників.
Відповідно до п. 1.7 договору про відступлення права вимоги право вимоги – права грошової вимоги (боргових зобов`язань) за фінансовими кредитами первісного кредитора за кредитними договорами до позичальників щодо погашення заборгованостей, які виникли на підставі укладених між первісним кредитором та позичальниками кредитних договорів та підтверджуються документацією, а також інші права вимоги за кредитними договорами і договорами забезпечення.
Згідно п.9.2 договору про відступлення права вимоги, договір діє протягом 1 календарного року, але у будь-якому випадку, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
Відтак, строк дії договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021, що укладений між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» закінчується 01.09.2022.
09.08.2022 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №4895908206, згідно якого позичальнику було надано кредит у розмірі 55 230 грн., строком на 48 місяців, початковий процент при наданні кредиту 5,00% від суми кредиту, щомісячні проценти 2,49% від суми кредиту, річні проценти 0,01% від суми боргу за договором.
12.08.2022 між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» було укладено реєстр прав вимоги до договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021, за яким до АТ «Таскомбанк» перейшло право грошової вимоги до відповідача в сумі 55 341,56 грн., яка складається з 55 230,00 грн – сума кредиту, 0,05 грн – сума нарахованих процентів та 111,51 грн – сума нарахованого щомісячного проценту.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги від 01.09.2021, оскільки витяг з реєстру прав вимоги від 12.08.2022, згідно якого ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передало право вимоги АТ «Таскомбанк» відносно ОСОБА_1 на суму 55 341,56 грн укладений в межах строку дії договору про відступлення права вимоги. 
Витяг з реєстру прав вимоги від 12.08.2022 є належним доказом підтвердження того факту, що до АТ «Таскомбанк» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 55 341,56 грн.
Разом з тим, вирішуючи спір по суті колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В порядку визначеному ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Положеннями ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно зі ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц.
При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.
Позивачем АТ «Таскомбанк» не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені кредитним договором, а відповідач ці кошти отримала.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором містить інформацію про розмір заборгованості ОСОБА_1 , однак вказаний розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, та правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань).
Будь-яких інших доказів щодо підтвердження заборгованості відповідача за укладеним кредитним договором позивачем суду не надано.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ «Таскомбанк», але помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, тому колегія суддів вважає за необхідне викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме зміни рішення, шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» задовольнити частково.
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 14 березня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді