ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3406/25 Справа № 205/3638/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.
за участю секретаря Кошара О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Дрожак Юлії Миколаївни на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
       В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_2 посилався на те, що він з ОСОБА_1 22 серпня 2009 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року. У період перебування з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі, 27 серпня 2018 року, ними за спільні грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за №2083, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано за ОСОБА_3 . Позивач зазначає, вказана спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 . З приводу строків позовної давності у цій справі зазначив, що строки ним не пропущені, оскільки були зупинені з 02 квітня 2020 року по 30 червня 2023 року на період дії карантину. На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
       У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.
       В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 24 січня 1998 року її матір подарувала їй квартиру АДРЕСА_3 , яку вона перед укладенням шлюбу з ОСОБА_2 подарувала матері. Згодом її матір продала квартиру, а отримані від продажу квартири кошти передала їй. На підставі договору дарування їй належав будинок АДРЕСА_4 та земельна ділянка за тією ж адресою, які вона продала 19 липня 2018 року, а за отримані від продажу кошти придбала спірну квартиру. Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу, ціна договору склала 20000 доларів США, що за курсом НБУ становило 527 000 грн. Тобто, вона отримала від продажу належного їй нерухомого майна кошти саме у розмірі 527 000 грн., а не 104 855 грн., як це зазначено у договорах купівлі-продажу земельної ділянки і будинку. Коштів було достатньо на придбання спірної квартири, а від позивача за первісним позовом взагалі коштів на придбання квартири не надходило. За період з 2010 року вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець, з 2011 року по 2018 рік була працевлаштована на підприємствах та отримувала дохід. Зазначила, що шлюбні відносини з ОСОБА_2 були припинені з березня 2017 року, станом на придбання спірної квартири вони не проживали разом, спільного господарства не вели. Зазначала, що спірний об`єкт нерухомого майна хоча і було придбано у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , проте за її особисті кошти. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати за нею особисте право власності на квартиру АДРЕСА_5 .
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 ) право власності на 34/100 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою 18,7 кв.м. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) право особистої приватної власності на 32/100 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою 18,7 кв.м. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 ) судовий збір у розмірі 1 427 грн. 61 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дрожак Ю.М. просить рішення суду від 23 жовтня 2024 року скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю; скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 68/100 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою 18,7 кв.м. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 — адвокат Патика А.В. просить рішення суду від 23 жовтня 2024 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрожак Ю.М. залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Задовольняючи частково первісні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість, визнавши за ним право власності на 34/100 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою 18,7 кв.м., відмовивши в задоволенні іншої частини первісних позовних вимог за недоведеністю, також частково задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , визнавши за нею право особистої приватної власності на 32/100 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою 18,7 кв.м., відмовивши в задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог за недоведеністю.
       Однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з”ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
       За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
       Згідно з вимогами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       Згідно з вимогами ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.         Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
       Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
       У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
       Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
       Пунктом 2 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
       Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
       Таким чином, позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. 
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
       У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
       Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
       Відповідно до положень ст. ст.69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У справі встановлено, з 22 серпня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 56).
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року №204/7651/20 за позовом  ОСОБА_3  до ОСОБА_2  про розірвання шлюбу— задоволено позовні вимоги  ОСОБА_3 . Шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 22 серпня 2009 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 630 – розірвано. Рішення суду набрало законної сили 23 лютого 2021 року (а.с. 17, 18).
       14 січня 2022 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 і змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с.58).
       13 вересня 2017 року на підставі договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. і зареєстрованого в реєстрі за №1100, право власності на житловий будинок АДРЕСА_4 було зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 61).
       19 липня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за №1650, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_7 придбав, житловий будинок АДРЕСА_4 за 84 944 грн. (а.с. 62).
       19 липня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1658, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_7 придбав земельну ділянку АДРЕСА_8 за 19 911 грн. (а.с. 63).
       У період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 . 27 серпня 2018 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 2083, придбала квартиру АДРЕСА_5 за 330 163 грн. (а.с. 9, 10).
       Право власності на квартиру АДРЕСА_5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 11).
       Отже, встановлено, спірна квартира АДРЕСА_5 була придбана Єланською 27 серпня 2018 року, тобто у період шлюбу із  ОСОБА_2 .
З матеріалі в справи вбачається, ОСОБА_2 із 26 грудня 1995 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 (а.с.21).
        ОСОБА_8 із 22 червня 2012 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_10 (а.с.21).
Спірна квартира АДРЕСА_5 була придбана у період шлюбу сторін за 330 163 грн. та зареєстрована за ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 2083 (а.с. 9, 10).
ОСОБА_8 вказала, що на придбання спірної квартира АДРЕСА_5 , яка була придбана у період шлюбу з ОСОБА_2 , було витрачено її особисті кошти, які були отримані нею від продажу належної їй на підставі договору дарування земельної ділянки АДРЕСА_8 та житлового будинку АДРЕСА_4 за цією ж адресою.
Із договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за №1650, вбачається, що ОСОБА_3 продала житловий будинок АДРЕСА_4 за - 84 944 грн.
Із договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1658, вбачається, що ОСОБА_3 продала земельну ділянку АДРЕСА_8 за - 19 911 грн.
Таким чином, загальна сума, отримана ОСОБА_4 від продажу 19 липня 2018 року вказаних житлового будинку та земельної ділянки, що належали їй на підставі договору дарування, становить 104 855 грн. (84 944 грн.+19 911 грн.) та ці кошти є особистими коштами ОСОБА_4 .
Спірна квартира АДРЕСА_5 була придбана Єланською 27 серпня 2018 року у період шлюбу із ОСОБА_2 за 330 163 грн., тобто через місяць та 8 днів після продажу 19 липня 2018 року належного нерухомого майна ОСОБА_4 , та матеріалами справи підтверджується, що грошові кошти у розмірі 104 855 грн., які витрачені на придбання спірної квартири, є особистими коштами ОСОБА_4 .
Таким чином, подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на придбання спірної квартири було витрачено спільні кошти подружжя у розмірі - 225 308 грн. (330 163 грн. – 104 855 грн.- особисті кошти ОСОБА_3 )
У співвідношенні від суми грошових коштів, витрачених на придбання спірної квартири у розмірі 330 163 грн.: спільні кошти подружжя 225 308 грн. становлять — 68/100 частини, особисті кошти ОСОБА_8 104 855 грн. становлять — 32/100 частини.
       Враховуючи, що 32/100 частин спірної квартири є особистою власністю ОСОБА_8 , то 68/100 частин квартири АДРЕСА_5 , набуті ОСОБА_2 і ОСОБА_8 за час перебування в зареєстрованому шлюбі є спільним майном подружжя та кожному з подружжя належить по 34/100 частин у спірній квартирі (68/100 : 2).
       Отже первісні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню та за ОСОБА_2 слід визнати за право власності на 34/100 частини спірної квартири АДРЕСА_5 , та визнати за ОСОБА_8 право власності на - 66/100 частини квартири (34/100 частини у спільному майні подружжя + 32/100 частини - її особисте майно) АДРЕСА_5 .
Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 про визнання за нею права особистої власності на квартиру АДРЕСА_5 слід зазначити, що належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана у період шлюбу сторін лише за особисті кошти ОСОБА_8 позивачем за зустрічним позовом суду не надано, матеріали справи таких доказів не містять.
       Посилання ОСОБА_8 на те, що її мати після продажу подарованої ОСОБА_1 квартири грошові кошти дійсно передала для особистих потреб позивача за первісним позовом і ці кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири, не підтверджено жодними належними доказами у справі.
Колегія суддів звертає увагу, що тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
       Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
       Враховуючи викладене, зустрічні позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю є недоведеними належними та допустимими доказами у справі, тому не підлягають задоволенню.
       Щодо доводів ОСОБА_8 про застосування строків позовної давності у цій справі слід зазначити наступне.
Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У зустрічному позові ОСОБА_8 просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі (а.с.50-53).
Встановлено, шлюб між сторонами було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року у справі №204/7651/20 та вказане рішення суду набрало законної сили 23 лютого 2021 року (а.с. 17, 18).
Із первісним позовом у цій справі ОСОБА_2 звернувся до суду 24 березня 2024 року (а.с.2-8).
У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 758/5454/18 Верховний Суд зазначив, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
       При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №202/3004/16-ц (провадження № 61-774св20) зроблено висновок, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)».
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
       Постановою Кабінету Міністрів України “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2“ від 11 березня 2020 року №211 (із наступними змінами і доповненнями) встановлено карантин.
       Постановою Кабінету Міністрів України №651від 27 червня 2023 року “Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2” з 1 липня 2023 року в Україні завершилася дія карантину та режиму надзвичайної ситуації у зв`язку з пандемією коронавірусу.
       Тобто строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжено на строк дії такого карантину по 01 липня 2023 року.
Таким чином, звернувшись до суду 24 березня 2024 року із первісним позовом у цій справі ОСОБА_2 не пропустив строки позовної давності.
       Крім того, із пояснень ОСОБА_2 , зазначених у відзиві на зустрічний позов, між сторонами не виникало жодних питань з приводу користування спірної квартирою та її поділу. 
       Доказів виникнення спору у період, який би вказував про пропуск позивачем за первісним позовом строку на звернення з позовом, ОСОБА_8 не надано. 
       Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
       За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на 34/100 частини квартири АДРЕСА_5 , та за ОСОБА_1 право власності на 66/100 частини квартири АДРЕСА_5 , та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 . 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрожак Юлії Миколаївни – задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю — скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя — задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 34/100 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою 18,7 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 66/100 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою 18,7 кв.м.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 — відмовити.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частина постанови
проголошена у судовому засіданні 29 квітня 2025 року.
Повний текст постанови складено 30 квітня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко 

Судді М.О.Макаров 

О.В.Свистунова