Справа № 127/11397/24
Провадження № 22-ц/801/925/2025
Категорія: 58
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року	Справа № 127/11397/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П., 
з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лавренчука Андрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Воробйова В. В. в залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтований тим, що відповідачі, використовуючи доступ до цивільної справи № 127/34793/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в своїх особистих корисливих цілях, звернулися до керівника Вінницького національного медичного університету імені М. І. Пирогова, студентом / інтерном якого є ОСОБА_1 , із заявами про недопущення його до медичної практики, у яких було розповсюджено його персональні дані (медичні діагнози) та прохання направити його на примусове лікування.
Зокрема, у заявах відповідачів до навчального закладу від 10 та 12 січня 2024 року зазначено: «...ваш інтерн/ студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки - антидепресанти і транквілізатори. При цьому ОСОБА_1 вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій... 
...Може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих... 
...Вжити заходів для недопущення ОСОБА_1 до медичної практики... 
...Направити ОСОБА_1 на примусове лікування...».
Розповсюджена відповідачами інформація є неправдивою та конфіденційною, оскільки позивач приймав відповідні ліки виключно за призначенням лікаря, а саме звернення до лікаря було викликане поданням до нього позову одним із відповідачів – ОСОБА_2 – про стягнення великої суми боргу, який у виник унаслідок шахрайства з боку відповідачів, за фактом чого наразі проводиться досудове розслідування за ч. 2 ст. 355 КК України. 
Заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були прийняті адміністрацією навчального закладу, після чого ОСОБА_1 викликали до керівництва для надання пояснень, що завдало йому значної моральної шкоди та психологічних страждань.
На переконання ОСОБА_1 такі дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спрямовані на приниження його честі та гідності, ділової репутації лікаря-інтерна, втручання в освітній процес та заподіяння шкоди позивачу, а тому у заявленому позові просив суд:
- визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 інформацію, поширену відповідачами у заявах, адресованих Вінницькому національному університету імені М. І. Пирогова, щодо вжиття заходів із недопущення ОСОБА_1 до медичної практики;
- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь по 80 000 грн у відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати, понесені ОСОБА_1 було залишено за ним, а також стягнуто з нього на користь відповідачів по 5 679,60 грн витрат на проведення судової експертизи.
Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції виходив із того, що висловлювання у заявах відповідачів мають характер оціночних суджень, оскільки, на переконання суду, має значення не лише семантика окремих слів, але й експліцитний смисл фрази в контексті всієї заяви, а тому вказане висловлювання не підлягає спростуванню. 
Відповідачі надали суду докази на підтвердження достовірності поширеної інформації, зокрема перед публікацією вказаної інформації в заявах вони переконалися в її достовірності, посилаючись на те, що оспорювана інформація була отримана під час розгляду цивільних справ за їх участю в статусі позивачів, в яких ОСОБА_1 було подано відзив на позовні заяви з доказами про стан його здоров`я. Спірний текст стосується певної фактичної поведінки позивача, носить стверджувальний характер, не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідачів, авторами не вживалися мовно-стилістичні засоби про ймовірність або припущення інформації. Лише в частині мало місце публічне поширення інформації негативного характеру щодо позивача. Проте, поширена у заявах відповідачів інформація не порушує прав позивача. 
Крім того, оскільки позивач займає посаду лікаря-інтерна, поширення вказаної інформації відповідачами могло створити негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих та колег, порушивши його ділову репутацію, проте це спростовується характеристикою навчального закладу, виданою позивачу. 
Водночас щодо інших поширених відповідачами суджень щодо позивача («вжити заходів для недопущення до медичної практики…», «направити на примусове лікування…»), то суд дійшов висновку, що вони є лише висвітленням суб`єктивної думки відповідачів, така спірна інформація не є недостовірною та не порушує прав позивача, тому не є предметом судового захисту, не порочить честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 . Цей текст є вираженням суб`єктивної думки, тобто не є твердженням, висловленим ними особисто про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками. Такі висновки не можуть бути ні спростовані, ні підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. 
На переконання місцевого суду, позивачем не було доведено належними доказами наявності всієї сукупності обставин, які становлять юридичний склад правопорушення для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. 
Водночас, оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, порушення права на недоторканність ділової репутації, у задоволенні яких позивачу відмовляється, вказана вимога також не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Рибчинський В. П.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 квітня 2025 року справу призначено до розгляду на 24 квітня 2025 року о 10 год 00 хв. та в подальшому у справі було оголошено перерву на 01.05.2025 року о 09 год. 10 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.
Окрім того суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до висновку судової лінгвістичної експертизи поширена стосовно ОСОБА_1 інформація є негативною та містить фактичне твердження. Всупереч викладеному у заявах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач позитивно характеризується у навчальному закладі.
Також місцевий суд у оскаржуваному рішенні помилково посилався на ч. 3 ст. 277 ЦПК України, адже вона втратила чинність 19 квітня 2014 року.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзивах на апеляційну скаргу представник відповідачів просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.
Представник відповідачів у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
10 та 12 січня 2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно звернулися до керівника Вінницького медичного університету ім. М. І. Пирогова із заявами такого змісту: 
«Повідомляю вас про таке:
1. ОСОБА_1 є студентом/інтерном вашого навчального закладу, який на даний час проходить медичну практику. 
2. 23 вересня 2023 р. ОСОБА_1 взяв в борг в мене грошові кошти та зобов`язався повернути їх у строк до 23 листопада 2023 р. 
3. В листопаді 2023 р. ОСОБА_1 відмовився повертати мені грошові кошти які взяв в борг посилаючись на те що: 
• розписку про отримання грошових коштів від 23 вересня 2023 року він писав, не усвідомлюючи чіткість вчинених дій у зв`язку з тим, що перебував під дією сильнодіючих медичних препаратів оскільки я їх приймаю з липня 2021 року (діагноз код 99 призначення а50); 
• Вважаю себе хворим. Біля півтора місяців, зі слів пацієнта, періодично вживав Гідазепам. Зараз приймає флуксен. Ліки призначав самостійно тому що є лікарем-інтерном Вінницького медичного університету. 
на підтвердження своїх слів надав наступні документи: 
- Медичну довідку від 28.11.2023р. 
- Довідка видану Вінницькою міською клінічною лікарнею 
- Протокол звернення до лікаря ПМД 21.07.2021р. 
- Виписка з медичної картки амбулаторного хворого. 
4. З цих документів вбачається, що ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки - антидепресанти і транквілізатори. При цьому сам ОСОБА_1 вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій. 
5. При цьому ОСОБА_1 , в силу того, що с інтерном, фактично здійснює медичну практику, про що сам не одноразово говорив, своїми діями може впливати на здоров`я і життя пацієнтів і колег лікарів. Відтак через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих. Окрім того самостійне прописування собі ліків явно суперечить чинним медичним протоколам та є грубим порушенням. 
6. Враховуючи викладене, прошу: Перевірити викладені в заяві факти і обставини; 
• Відібрати пояснення у ОСОБА_1 ; 
• Вжити заходів для недопущення ОСОБА_1 до медичної практики та подальшого зловживання; 
• За наявності підстав направити ОСОБА_1 на примусове лікування. 
7. Про результати розгляду цієї заяви прошу повідомити письмово» (а. с. 13, 14, 100, 105).
Відповідно до довідки КНП «Вінницька міська клінічна лікарня №3» ОСОБА_1 був доставлений в приймальне відділення з діагнозом ВСД по змішаному типу, ситуаційна реакція. Рекомендовано нагляд сімейного лікаря та невролога (а. с. 18, 101).
З протоколу звернення (візиту) до лікаря КНП «Центр первинної медико-соціальної допомоги №5 м. Вінниці» від 21 липня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до лікаря із скаргами на відчуття страху, тривоги, поганого сну, дратівливості. Клінічний діагноз – КД по змішаному типу. Тривожний розлад. Код діагнозу - №99 – неврологічні захворювання. Призначено: феназепам 20 мг 1 раз/день, збільшуючи дозу по схемі (при потребі), магне В6 антистрес 1 капс. 1 р/день – 3 міс. (а. с. 15, 102).
Відповідно до заключення «Сучасної діагностики «Нейромед» від 28 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся за консультацією до невролога (первинна) зі скаргами на: головний біль, головокружіння, порушення сну, коливання АТ, сухість в роті, передчуття втрати свідомості, швидке втомлення, зниження працездатності. Зі слів пацієнта періодично вживав гідазепам. Зараз приймає флуксен щодня протягом 1,5-2 місяців, ліки призначав самостійно. Є лікарем-інтерном ВМУ. Діагноз - розлад вегетативної нервової системи по змішаному типу. Пацієнту рекомендовано, зокрема, відмінити прийом гідазепама, флуксена, діазепама; призначено біфрен та ібупрофен і консультація психолога (а. с. 16, 104).
Згідно із випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «Центр первинної медико-соціальної допомоги №5 м. Вінниці» від 29 листопада 2023 року ОСОБА_1 встановлений діагноз: КД по змішаному типу. Тривожний розлад. На постійній основі приймає: Біфрен 2-3 р/д; Флуксен 1 р/д. Періодично гідазепам чи фенозепам по потребі (а. с. 17, 103).
Як вбачається із характеристики Вінницького медичного університету ім. М. І. Пирогова від 11 квітня 2024 року ОСОБА_1 , лікар-інтерн І року навчання, який проходить інтернатуру за спеціальністю «Хірургія» у вказаному закладі на кафедрі хірургії №1 з курсом урології. За час проходження освітньої частини інтернатури з 01 вересня 2023 року по 30 листопада 2023 року зарекомендував себе дисциплінованим, грамотним, наполегливим, уважним та чуйним лікарем-інтерном. ОСОБА_1 старанно та з усією відповідальністю виконував надані доручення. Серед лікарів-інтернів користується повагою, з викладачами ввічливий та тактовний (а. с. 47).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 серпня 2024 року (а. с. 119) у справі було призначено лінгвістичну (семантико-текстуальну) судову експертизу та на вирішення експертів поставлені питання:
1. Чи міститься негативна інформація щодо ОСОБА_1 поширена ОСОБА_2 у заяві від 12.01.2024 року, адресованій керівнику Вінницького медичного університету ім. М.І. Пирогова у висловлюваннях:
- «…ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки – антидепресанти і транквілізатори. При цьому ОСОБА_1 вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій…»;
- «…може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…»;
- «…вжити заходів для недопущення ОСОБА_1 до медичної практики…»; 
- «…направити ОСОБА_1 на примусове лікування…»?
2. Чи міститься негативна інформація щодо ОСОБА_1 поширена ОСОБА_3 у заяві від 10.01.2024 року, адресованій керівнику Вінницького медичного університету ім. М.І. Пирогова у висловлюваннях:
- «…ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки – антидепресанти і транквілізатори. При цьому ОСОБА_1 вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій…»;
- «…може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…»;
- «…вжити заходів для недопущення ОСОБА_1 до медичної практики…»;
- «…направити ОСОБА_1 на примусове лікування…»?
3. Чи є фактичним твердженням або оціночним судженням інформація щодо ОСОБА_1 поширена у висловлюваннях:
- «…ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки – антидепресанти і транквілізатори. При цьому ОСОБА_1 вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій…»;
- «…може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…»;
- «…вжити заходів для недопущення ОСОБА_1 до медичної практики…»;
- «…направити ОСОБА_1 на примусове лікування…»?
Відповідно до висновку експерта №2837/24-21 від 22 жовтня 2024 року:
1. Наданий на дослідження письмово мовленнєвий матеріал, поширений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у заявах від 12 січня 2024 року, адресованих керівнику Вінницького медичного університету ім.. М. І. Пирогова, містить:
Негативну інформацію щодо ОСОБА_1 з визначенням його дій як таких, які він «не може усвідомлювати в повній» у висловлюванні «… ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки – антидепресанти і транквілізатори. При цьому ОСОБА_1 вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій…»;
Негативну інформацію щодо ОСОБА_1 з визначенням статусу його дій як таких, що можуть бути загрозою для пацієнтів та інших («становити загрозу для пацієнтів та оточуючих») у висловлюванні: «через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих»;
Негативну інформацію щодо ОСОБА_1 з визначенням необхідності спрямування його на «на примусове лікування» у висловлюванні: «За наявності підстав направити ОСОБА_1 на примусове лікування».
Відповідаючи на поставлене питання № 3, експерт зазначив, що надані на дослідження письмовомовленнєві матеріали – інформація щодо ОСОБА_1 є:
- фактичним твердженням перша частина висловлювання «ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки – антидепресанти і транквілізатори»;
- оціночним судженням за своїм об`єктивним змістом друга частина висловлювання «При цьому ОСОБА_1 вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій»;
- оціночним судженням за своїм об`єктивним змістом конструкція «…може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…» у ширшому контексті «При цьому ОСОБА_1 , в силу того, що є інтерном, фактично здійснює медичну практику, про (що) сам не одноразово говорив, своїми діями може впливати на здоров`я і життя пацієнтів і колег лікарів. Відтак через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих. Окрім того самостійне прописування собі ліків явно суперечить чинним медичним протоколам та є грубим порушенням»;
- оціночним судженням за своїм об`єктивним змістом висловлювання «… може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…» у ширшому контексті «При цьому ОСОБА_1 , в силу того, що є інтерном, фактично здійснює медичну практику, про (що) сам не одноразово говорив, своїми діями може впливати на здоровя і життя пацієнтів і колег лікарів. Відтак через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих. Окрім того самостійне прописування собі ліків явно суперечить чинним медичним протоколам та є грубим порушенням» (а. с. 123-139).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Частиною першою статті 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 
а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 
б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;
в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 
г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2023 року у справі № 515/1408/22, провадження № 61-16109св23).
Статтею 30 ЗУ «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.
Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 ЗУ «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти росії», зазначив що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.
Тобто, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини.
Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавчим правом на відповідь. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує її гідність, честь чи ділову репутацію, на особу яка таким чином чи у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №185/871/18.
Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.
При цьому, фактичне твердження – це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт – це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження – це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування (постанови ВС від 18 березня 2021 року у справі №927/791/18, від 13 березня 2024 року у справі №712/10999/22, провадження №61-13517св23).
У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду із позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, покликаючись на те, що відповідачі поширили про нього негативну недостовірну інформацію.
Втім апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що поширена у заявах відповідачів інформація не порушує прав позивача.
Так, відповідно до висновку експерта надані на дослідження письмовомовленнєві матеріали – інформація щодо ОСОБА_1 є:
- фактичним твердженням перша частина висловлювання «ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки – антидепресанти і транквілізатори»;
- оціночним судженням за своїм об`єктивним змістом друга частина висловлювання «При цьому ОСОБА_1 вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій»;
- оціночним судженням за своїм об`єктивним змістом конструкція «…може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…» у ширшому контексті «При цьому ОСОБА_1 , в силу того, що є інтерном, фактично здійснює медичну практику, про (що) сам не одноразово говорив, своїми діями може впливати на здоров`я і життя пацієнтів і колег лікарів. Відтак через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих. Окрім того самостійне прописування собі ліків явно суперечить чинним медичним протоколам та є грубим порушенням»;
- оціночним судженням за своїм об`єктивним змістом висловлювання «… може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих…» у ширшому контексті «При цьому ОСОБА_1 , в силу того, що є інтерном, фактично здійснює медичну практику, про (що) сам не одноразово говорив, своїми діями може впливати на здоров`я і життя пацієнтів і колег лікарів. Відтак через вживання сильнодіючих медичних препаратів може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих. Окрім того самостійне прописування собі ліків явно суперечить чинним медичним протоколам та є грубим порушенням».
Водночас, як зазначалося, оціночні судження не є предметом судового захисту. 
Що ж стосується викладеного у заявах фактичного твердження про те, що «ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки – антидепресанти і транквілізатори», то із матеріалів справи (а. с. 16, 104) встановлено, що така інформація не є не недостовірною, а надана самим позивачем.
Водночас апеляційний суд також враховує, що як видно із інструкцій для медичного застосування, лікарський засіб «Гідазепам» є психолептичним засобом та «діє як денний транквілізатор», а лікарський засіб «Флуксен» є антидепресантом.
У той же час матеріали справи не містять доказів завдання шкоди позивачу, виклику його, як він зазначав, до керівництва та надання відповідних пояснень.
Окрім того про відсутність завдання шкоди діловій репутації ОСОБА_1 свідчить надана позивачу характеристика із навчального закладу.
З огляду на викладене, колегія суддів за встановлених обставин вважає правильним висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Водночас апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про помилковість застосування судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 277 ЦК України, яка була виключена на підставі ЗУ № 1170-VII від 27 березня 2014 року. Дійсно чинне законодавство на даний час не містить презумпції добропорядності особи, тому відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації, однак на правильність висновків місцевого суду це не впливає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, понесені судові витрати у суді апеляційної інстанції слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Лавренчука Андрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повна постанова складена 05 травня 2025 року.

Головуючий                                                                   В. В. Оніщук

Судді                                                                         Л. О. Голота

                                                                               В. П. Рибчинський