ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 369/2038/22
провадження № 51-4043 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                    ОСОБА_5 , 
засудженого                                 ОСОБА_6 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 листопада 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                                      № 12023270340003308, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Припутні Ічнянського району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 336 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. 
 
Вирішено питання речових доказів у провадженні. 
 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 08 листопада 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
 
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду,                   ОСОБА_6 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, будучи військовозобов`язаним, 11 серпня 2023 року прибув до призовної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з оголошенням Указом Президента України                            № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» загальної мобілізації, яку продовжено Указом Президента України № 342/2022 від                             17 травня 2022 року та призовом на військову службу у Збройні Сили України, де пройшов медичний огляд відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року, за результатами якого визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби. 
 
В подальшому, 11 серпня 2023 року ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 та будучи належним чином повідомленим про призов на військову службу під час загальної мобілізації та про наслідки відмови бути призваним і проходити військову службу під час мобілізації, отримавши під свій особистий підпис виклик (повістку), за якою мав з`явитися 16 серпня                      2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки у військову частину для проходження військової служби за мобілізацією, на вказану дату не з`явився, про причини неявки не повідомив, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації. 
 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості. Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про залишення без задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення в частині неправильного та необґрунтованого, на його думку,  застосування ст. 75 КК України, дійшов безпідставного висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та належних відповідей, як того вимагає ст. 419 КПК України, на всі доводи скарги не дав. Наголошує, що за наявних у справі даних про особу засудженого та стан його здоров`я, у суду не було достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України та в умовах воєнного стану, призначення покарання із застосуванням іспитового строку, не сприятиме досягненню мети покарання, визначеній статтями 50, 65 КК України та негативно впливатиме на відношення інших громадян до здійснення свого конституційного обов`язку щодо захисту Батьківщини. 
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційні вимоги сторони обвинувачення та просила їх задовольнити. 
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , надіслав заяву в якій просив касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни. 
Засуджений ОСОБА_6 під час касаційного розгляду також просив касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду щодо нього - залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за                  ст. 336 КК України в касаційній скарзі не оспорюються. 
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у                                          ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при застосуванні положень ст. 75 КК України та звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням колегія суддів вважає обґрунтованими.
Як убачається з вироку, при призначенні засудженому покарання, суд урахував усі обставини справи, в тому числі і тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікуються як нетяжке, визнав обставинами, які пом`якшують покарання - щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, взяв до уваги дані, що характеризують особу засудженого, а саме те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, дані досудової доповіді провідного інспектора Деснянського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області, відповідно до якої виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства. 
Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, зокрема те, що на час проходження ВЛК у ОСОБА_6 був встановлений діагноз: консолідований перелом правої ключиці, поперековий остеохондроз ст. ремісії, далекозорий астигматизм обох очей, зокрема, вказаний перелом правої ключиці потребував оперативного втручання, у зв`язку з чим останній був прооперований в КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» (виписний епікриз № 1550) і на теперішній час потребує лікування, підтвердженням чому є електронне скерування до КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» та з огляду на відсутність обставин, які обтяжують покарання обставин, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнив від його відбування з випробуванням з покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України.
Апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалити свій, яким призначити ОСОБА_6 покарання, яке слід відбувати реально, тобто без застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, визнав необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги прокурора та погодився з висновком суду першої інстанції про призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України.  
Однак колегія суддів касаційного суду вважає такий висновок суду апеляційної інстанції безпідставним. Зміст ухвали апеляційного суду свідчить про формальний підхід до перевірки доводів апеляційної скарги прокурора, залишаючи без задоволення яку, вказаний суд необґрунтовано погодився з мотивами суду першої інстанції про призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням інституту звільнення від його відбування на підставі                                      ст. 75 КК України. Без умотивованих відповідей, зокрема, залишилися доводи апеляційної скарги прокурора про те, що дані про стан здоров`я засудженого не є достатніми підставами для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення.
Так, апеляційним судом не надано належної оцінки тому, що в матеріалах кримінального провадження наявна довідка військово-лікарської комісії від 11.08.2023 № 779, відповідно до якої ОСОБА_6 не висловив своїх заперечень щодо висновку ВЛК про встановлення йому діагнозу - консолідований перелом правої ключиці, поперековий остеохондроз ст. ремісії, далекозорий астигматизм обох очей та те, що він з такою хворобою придатний до військової служби (а. п. 40).
Також, ОСОБА_6 у разі наявності, на його думку, сумніву щодо правильності висновку ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо придатності до військової служби, мав право, відповідно до п. п. 2.3.3 п. 2.3 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, звернутись до Центральної військово-лікарської комісії для перегляду відповідного висновку, однак він цим правом не скористався, що і підтвердив у судовому засіданні.
Водночас слід зазначити, що судовий контроль за рішеннями ВЛК здійснюється в межах компетенції адміністративних судів, а не судів загальної юрисдикції. Саме адміністративні суди, не підміняючи собою ВЛК та самостійно не визначаючи ступінь втрати працездатності, придатності до військової служби, а також причинного зв`язку хвороби з проходженням військової служби, мають право: оцінювати повноту й об`єктивність проведеного медичного огляду та встановлення причинного зв`язку захворювання; перевірити дотримання процедури проведення медичного огляду та прийняття рішення ВЛК; аналізувати наявність усіх необхідних документів, на підставі яких приймалося рішення; у випадку встановлення недоліків у процедурі проведення медичного огляду або прийняття рішення ВЛК, визнавати незаконною та скасовувати постанови ВЛК із зобов`язанням провести повторний медичний огляд.
Наведене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12 червня 2020 року (справа                         № 810/5009/18, провадження № К/9901/24943/19).
За приписами статей 50, 65 та 75 КК України питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а і виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
Натомість в аспекті дотримання приписів вказаних правових норм оскаржене судове рішення не містить переконливого обґрунтування того, яким чином звільнення від відбування покарання з випробуванням за приписами ст. 75 КК України забезпечує досягнення мети загальної превенції злочинів, передбачених ст. 336 КК України, про що обґрунтовано зазначив у касаційній скарзі прокурор.
Апеляційний суд не зазначив, які обставини кримінального провадження переконливо свідчать про те, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням забезпечує реалізацію приписів статей 50, 65 КК України в умовах воєнного стану та звільнення особи від відбування покарання з випробуванням в цьому провадженні не демотивує інших осіб, які підлягають мобілізації, не створює в очах громадян та суспільства негативне враження безладдя та безкарності, не знижує рівень військової дисципліни і боєздатність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань. 
За відсутності належних мотивів, колегія суддів вважає висновок апеляційного суду про можливість звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України необґрунтованим та ухвалу цього суду такою, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, в зв`язку з чим вона підлягає скасуванню, на підставі пунктів 1, 2 частини 1 статті 438 КПК України, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та ухвалити законне, обґрунтоване й належним чином умотивоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, задовольнити. 
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у вказаному суді.  
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                   ОСОБА_3