ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 березня 2025 року                                                 м. Кропивницький

справа № 383/1541/23
провадження № 22-ц/4809/77/25 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О. Л., Письменний О. А.,
за участю секретаря судового засідання Соловйової І.О.,
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ;
відповідач –  ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 05 липня 2024 року (суддя Ревякіна О.В.). 

В С Т А Н О В И В 
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
ОСОБА_1 звернувся до Компаніївського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, що містить наступні вимоги:
- визнати за ОСОБА_1 право власності на врожай насіння соняшнику 2020 року, посіяного на земельній ділянці, кадастровий номер 35209883600:02:000:0247, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ;
- стягнути з відповідача на користь позивача залишок завданої незаконним збиранням врожаю на земельній ділянці, кадастровий номер 35209883600:02:000:0247, у період з 22 вересня 2020 року по 24 вересня 2020 року шкоди в сумі 341 898,24 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 19 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки площею 23,52 га, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247, яка на праві власності належить відповідачу. 
23 січня 2019 року між сторонами укладено угоду про розірвання договору оренди землі від 19 грудня 2016 року, відповідно до якої у зв`язку з істотною зміною обставин договір розривається з 30 грудня 2020 року. 
Вказує, що на початку травня 2020 року позивач засіяв орендовану земельну ділянку насінням соняшнику марки «Тунка Круїзер» в кількості 12 міш., вартістю 54240,00 грн, а 24 вересня 2020 року дізнався, що врожай соняшнику було зібрано у період з 22 вересня 2020 року по 24 вересня 2020 року. 
У зв`язку з викладеним позивач звернувся до поліції із заявою про вчинення злочину, за якою 24 вересня 2020 року було відкрито кримінальне провадження № 12020125110000070. Зауважує, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні на час подачі позову у даній справі не завершене. Разом з тим, органом досудового розслідування встановлено свідка, який бачив, що приблизно 23 вересня 2020 року у темну пору доби відповідач здійснював збирання врожаю соняшнику.
Стверджує, що відповідач фактично визнав факт завдання збитків, оскільки 01 жовтня 2020 року у рахунок їх добровільного відшкодування передав позивачу 30 000,00 грн, про що склав розписку.
За здійсненим позивачем розрахунком, загальна сума вартості зібраного врожаю соняшнику складає 371 898,24 грн. З урахуванням добровільно відшкодованих коштів, залишок суми завданих збитків дорівнює 341 898,24 грн, яку просить стягнути з відповідача.
Відзив на позовну заяву

У поданому до суду першої інстанції відзиві відповідач просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі через його безпідставність та необґрунтованість. Зазначає, що позов є штучним, надуманим та поданим, зокрема, через давні неприязні стосунки, що склались між сторонами. 
Пояснює, що 26 квітня 2019 року ним було зареєстровано припинення права оренди земельної ділянки за позивачем у зв`язку з розірванням укладеного між сторонами договору. У травні 2020 року відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки з новим орендарем, право оренди за яким зареєстровано у встановленому законом порядку.
Стверджує, що надані до суду першої інстанції докази жодним чином не підтверджують факту того, що у 2020 році саме позивач засіяв насінням соняшника належну відповідачу земельну ділянку. Показання свідків вважає неналежним доказом, оскільки свідки працюють на позивача, а тому є залежними від останнього особами. Щодо відкритого кримінального провадження по факту збору врожаю наголошує, що з 2020 року до теперішнього часу (листопад 2023 року) повідомлення про підозру йому не вручалось, обвинувальний акт відносно нього складений не був. 
Стверджує, що розписка, яка за доводами позову підтверджує факт визнання відповідачем завдання шкоди позивачу, була написана під тиском працівників поліції в присутності позивача, який має дружні відносини з керівництвом поліції, прокуратури та суду (а.с. 90-94 том 1). 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 05 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено; визнано за ОСОБА_1 право власності на врожай насіння соняшника «Тунка Круїзер» 2020 року, зібраного на земельній ділянці площею 23,52 га з кадастровим номером 3520883600:02:000:0247, розташованої на території Володимиро-Іллінської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 341 898,24 грн, судовий збір у розмірі 3419,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 14 300,00 грн.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Задовольняючи вимоги позову,суд першої інстанції виходив з того, предметом спору у даній справі є визнання права власності на посіви соняшника та урожай від цих посівів, що зростають на земельній ділянці відповідача, переданій в оренду позивачу. Суд врахував, що відповідно до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17, особа, яка володіє та користується земельними ділянками, є належним землекористувачем та набуває права власності на врожай (посіви і насадження сільськогосподарських культур, вироблену сільськогосподарську продукцію), що вирощений на таких земельних ділянках.

Судом зазначено, що на момент передпосівної обробки землі та внесення посівного матеріалу в травні 2020 року законним користувачем земельної ділянки був позивач, тому саме він має бути власником врожаю, отриманого зі своїх посівів. При цьому судом враховано, що відповідно до угоди від 23 січня 2019 року про дострокове розірвання договору оренди землі від 19 грудня 2016 року до 30 грудня 2020 року ОСОБА_1 , як орендар, використовував належну ОСОБА_2 земельну ділянку на підставі договору оренди землі, тобто на законних підставах. На переконання суду, факт обробітку позивачем земельної ділянки відповідача, придбання і внесення ним добрив, посіву соняшника, підтверджується свідченнями свідків, а також письмовими доказами у справі.
Зваживши на викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в силу вимог п. б ч. 1 ст. 95 ЗК України, ст. 25 Закону України «Про оренду землі» та ст. 775 ЦК України, позивач має право на посіви та врожай соняшника 2020 року, що зростав на земельній ділянці відповідача.
Також місцевий суд погодився з розрахунком позивача щодо розміру завданої йому шкоди в сумі 371 898,24 грн. Врахувавши добровільне відшкодування відповідачем внаслідок незаконного збирання врожаю позивачу збитків в сумі 30 000,00 грн, про що ОСОБА_2 видав власноруч написану розписку від 01 жовтня 2020 року, районний суд виснував, що розмір майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідачем складає 341 898,24 грн, що є доходом, який позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода).
За викладеного, суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено факт заподіяння відповідачем збитків у результаті збирання врожаю соняшника. 
Натомість, відповідачем дані обставини належними та допуститими доказами не спростовано.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 05 липня 2024 року у даній справі, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції, всупереч вимогам процесуального закону, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що до факти, на яких ґрунтується судове рішення є встановленими неправильно і підлягають критичному переосмисленню, оскільки позивач, достовірно знаючи, що належна відповідачу земельна ділянка вибула із його володіння як орендаря і те, що земельною ділянкою розпоряджається інша особа на підставі укладеного з Орендодавцем договору оренди, був не вправі був будь-яким чином її використовувати. Вважає, що суд мав критично поставитися до доказів того, що позивач витратив кошти в сумі 54 240,00 грн на купівлю насіння соняшнику марки «Тунка Круїзер» і посіяв його саме на земельній ділянці, що належить відповідачу, оскільки земельна ділянка на праві оренди позивачу вже не належала, а насіння він міг використати на посів на інших ділянках. 

У частині доводів скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими зазначає, що ніколи не мав боргових зобов`язань перед позивачем та не спричиняв йому ніякої шкоди, а тому у суду не було правових підстав стягувати з нього будь-які суми коштів. Наголошує, що 20 травня 2020 року скаржник, як Орендодавець, уклав договір оренди на належну йому на праві власності земельну ділянку площею 23, 52 га, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247 із ОСОБА_3 і саме новий орендар обробляла цю земельну ділянку з 20 травня 2020 року та по теперішній час.

На переконаня скаржника, показання свідків допитаних у судовому засіданні не можуть бути належними доказами, оскільки вони працюють у позивача та перебувають від нього у службовій та матеріальній залежності.
Щодо передачі коштів у розмірі 30 000,00 грн повідомляє, що передав вказану суму позивачу, оскільки останній шантажував його тим, що у разі несплати, сприятиме зміні обраного відповідачу запобіжного заходу на тримання під вартою у кримінальному провадженні, відкритому по обвинуваченню останнього за ч. 2 ст. 115 КК України. 
Стверджує, що оскільки у нього не було таких коштів, по факту вимоги хабара він подав заяву до СБУ у Кіровоградській області, за якою було відкрито провадження по даному факту та надано скаржнику необхідну суму коштів для передачі їх працівникам поліції. Також вказує, що у відділі поліції, де мала відбутися передача коштів, позивач попросив його написати розписку, у якій було б вказано, що кошти призначено не для працівників поліції, а особисто йому. Зазначає, що побоюючись погроз, він виконав вимоги позивача і написав розписку. 
Короткий зміст заперечень проти вимог і доводів апеляційної скарги

У межах встановленого апеляційним судом строку ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить відхилити вимоги, викладені в апеляційній скарзі на оскаржуване рішення Компаніївського районного в повному обсязі, оскільки вважає, що апеляційна скарга подана безпідставно, не ґрунтується на належних доказах, її зміст має протиріччя із доводами відповідача, які надавалися ним безпосередньо в засіданнях суду першої інстанції, окремі доводи взагалі не стосуються предмету доказування та не були предметом розгляду Компаніївського районного суду. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що 23 січня 2019 року між сторонами укладено угоду про розірвання цього договору оренди землі, за якою у зв`язку з істотною зміною обставин договір достроково розривається з 30 грудня 2020 року. Таким чином, на думку позивача, право користування орендованою ним земельною ділянкою припинилося з 31 грудня 2020 року. Стверджує, що про передачу відповідачем належної йому земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 він дізнався після збору врожаю 2020 року. Вважає, що факт посіву ним насіння соняшнику марки «Туніка Круїзер» на земельній ділянці, яка належить відповідачу, підтверджується належними письмовими доказами, а також показаннями свідків, жоден з яких не перебував та не перебуває у службовій або матеріальній залежності від позивача. 

З приводу передачі відповідачем коштів у сумі 30 000,00 грн вважає необґрунтованими доводи скаржника та вказує, що ОСОБА_2 є колишнім працівником міліції/поліції, а тому йому достеменно відомо про порядок обрання міри запобіжного заходу та орган, який його обирає. Наголошує, що ні під час передачі коштів, ні після цього питань до позивача з приводу отримання цих коштів ні від працівників СБУ, ні від інших правоохоронних органів не виникало.

Заначає, що ним подано до поліції заяву про викрадення насіння соняшнику врожаю 2020 року, у зв`язку з чим у ВП № 3 м. Бобринець Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області на сьогодні перебуває кримінальне провадження № 12020125110000070 від 25 вересня 2020 року за ч. 1 ст. 185 КК України. 

Щодо доводів скаржника про те, що всі роботи на належній йому земельній ділянці з 20 травня 2020 року здійснювалися новим орендарем – ОСОБА_3 , зауважує, що вони повністю протирічить його попереднім доводам. Так, в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач повідомляв, що збирання врожаю на вказаній земельній ділянці організовувалося та здійснювалося безпосередньо ним та що саме ним здійснено продаж скошеного зерна соняшнику та в усному порядку повідомлено суду розмір отриманих коштів від продажу цього зерна. При цьому, прізвище ОСОБА_3 в судовому засіданні з цього приводу ним не повідомлялося.

Також звертає увагу, що обґрунтовуючи доводи своєї скарги, відповідач вказував на те, суд першої інстанції не дослідив всі подані докази, однак, не зазначив, які саме докази не були досліджені, відсутній їх перелік, ким і коли вони подавалися. Наполягає на тому, що всі подані обома сторонами докази були судом досліджені та надано їм відповідну оцінку (а.с. 60-62 том 1).
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2  на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 05 липня 2024 року залишено без руху; запропоновано скаржнику у встановлений судом строк усунути недоліки апеляційної скарги.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 16 вересня 2024 рокувідкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання позивачем відзиву на апеляційну скаргу.
17 вересня 2024 року закінчено підготовчі дії; справу призначено до розгляду у суді апеляційної інстанції на 19 листопада 2024 року, про що постановлено відповідну ухвалу.
Протокольними ухвалами апеляційного суду від 19 листопада 2024 року та від 22 січня 2025 року апеляційний розгляд даної справи відкладався на 22 січня 2025 року та на 13 березня 2025 року відповідно, в тому числі через технічні несправності відеотехніки.
У відповідності до вимог процесуального закону учасників справи належним чином повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 92-96 том 2).
12 березня 2025 року представником скаржника за допомогою системи «Електроний суд» подано письмові пояснення, зміст яких фактично дублює доводи відповідача, що були викладені останнім у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції у даній справі (а.с. 113-117 том 2).
У судовому засіданні 13 березня 2025 року скаржник та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення скаржника та його представника, а також представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступного.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 23,52 га, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247, розташованої на території Володимиро-Іллінської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю IV – КР № 041213 (а.с.15-16 том 1).
19 грудня 2016 року між ОСОБА_2 (орендодавець), від імені якого діяв представник на підставі довіреності, та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247, площею 23,52 га строком на 49 років (а.с. 8-9 том 1).
Право оренди земельної ділянки зареєстровано у встановленому законом порядку 19 грудня 2016 року (а.с. 10 -11 том 1).
23 січня 2019 року між орендодавцем та орендарем укладено угоду про дострокове розірвання договору оренди землі від 19 грудня 2016 року, відповідно до якої сторони погодили достроково розірвати договір оренди землі від 19 грудня 2016 року з 30 грудня 2020 року за взаємною згодою сторін. 
Пунктом 3 зазначеної угоди передбачено, що угода набирає чинності з моменту її державної реєстрації, але не раніше 30 грудня 2020 року (а.с.22 том 2).
26 квітня 2019 року здійснено державну реєстрацію припинення права оренди земельної ділянки за договором оренди землі від 19 грудня 2016 року (а.с. 11 том 2).
20 травня 2020 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди належної відповідачу земельної ділянки, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247. Право оренди за договором від 20 травня 2020 року зареєстровано 22 травня 2020 року (а.с.12-14 том 1).
Позивач стверджує, що на початку 2020 року, використовуючи за призначенням орендовану земельну ділянку, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247, засіяв її насінням соняшнику марки «Туніка Круїзер», яке за договором купівлі-продажу № 18 від 22 квітня 2020 року в кількості 12 міш., вартістю 54240,00 грн придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрополе ЛТД» (а.с. 25-29 том 1).

Також за твердження позивача, 24 вересня 2020 року він дізнався, що урожай соняшнику на вказаній вище земельній ділянці було зібрано у період з 12 вересня 2020 року по 24 вересня 2020 року.

25 вересня 2020 року до Бобринецького АВП Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області надійшла письмова заява ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 про те, що в період з 22 вересня 2020 року по 24 вересня 2020 року орендодавцем здійснено збір урожаю соняшнику на ділянці, яка орендується ОСОБА_1 та яка розташована на території Володимиро-Іллінської сільської ради, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247 (а.с. 23 том 1).

За вказаним фактом 25 вересня 2020 року розпочато досудове розслідування кримінального провадження №12020125110000070 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (самоправство).

Постановою Бобринецького ВП Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області від 30 жовтня 2020 року змінено кваліфікацію кримінального провадження №12020125110000070 та кваліфіковано його за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України (крадіжка). В обгрунтування необхідності зміни кваліфікації зазначено, що дослідивши матеріали кримінального провадження №12020125110000070 від 25 вересня 2020 року, було встановлено те, що з земельної ділянки, яка розташована на території Володимиро-Іллінської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247 здійснено збір та викрадення урожаю соняшнику, тому в діях невідомих осіб вбачаються ознаки кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України (а.с. 24 том 1).
Як на момент розгляду справи судом першої інстанції, так і на момент апеляційного перегляду справи кримінальне провадження №12020125110000070 перебувало на стадії досудового розслідування.
На підтвердження того, що саме відповідачем здійснено збір насіння соняшнику на орендованій ним земельній ділянці, позивач надав до суду першої інстанції копію розписки ОСОБА_2 від 01 жовтня 2020 року, відповідно до змісту якої ОСОБА_2 передає кошти ОСОБА_1 в сумі 30000,00 грн добровільно в рахунок відшкодування завданої шкоди під час збирання насіння соняшнику, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247 (а.с. 37 том 1).
Відповідно до розписки ОСОБА_1 , останній отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30000,00 грн відшкодування за матеріальні збитки, які він зазнав у результаті того, що 22 вересня 2020 року ОСОБА_2 таємно здійснив збір врожаю соняшнику на земельній ділянці, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247, яку ОСОБА_1 засіяв на правах орендаря відповідно до договору оренди земельної ділянки від 19 грудня 2016 року (а.с. 36 том 1).
Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 показав, що в травні 2020 року допомагав ОСОБА_1 привозити посівмат та селітру амофоска власним автомобілем на арендовану позивачем у свого дядька ОСОБА_2 земельну ділянку. Добриво брав на складі в с. Кохане та возив в с. Іллінку на поле. Вказав, що має автомобіль ВАЗ з причепом, яким і перевозив соняшник Тунка в кількості близько 8 мішків та добриво Нітроамофос в кількості близько 14 мішків. На початку літа 2020 року ОСОБА_1 робив «міжрядку», а він привозив йому обід. Хто збирав врожай йому не відомо.

Допитаний у судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_6 показав, що наприкінці травня 2020 року їхав на кладовище неподалік с. Апрелівське та побачив ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які пояснили, що допомагають ОСОБА_1 засівати земельну ділянку соняшником. ОСОБА_1 сидів в тракторі та особисто здійснював посівні роботи. Восени ОСОБА_1 зателефонував та повідомив, що врожай скосили. Свідок разом з адвокатом поїхав до поліції, а потім показав на місцевості розташування земельної ділянки. В поліції був допитаний в якості свідка та бачив, як ОСОБА_2 приніс кошти в сумі 30 000,00 грн та написав розписку. Свідок зрозумів, що ці кошти були передані ОСОБА_1 від реалізації продукції, при цьому ніякого тиску на ОСОБА_2 в присутності свідка не здійснювалось. Також повідомив, що ОСОБА_2 є дядьком ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 його племінником.
Матеріали справи свідчать та не заперечується сторонами, що між позивачем та відповідачем неодноразово виникали конфліктні ситуації, зокрема, з приводу земельної ділянки, кадастровий номер 3520883600:02:000:0247, у результаті чого між ними склались неприязні стосунки, що супроводжуються взаємними звинуваченнями, зверненнями з відповідними заявами до органів поліції, прокуратури СБУ тощо.
Позивачем у позовній заяві наведено розрахунок завданих відповідачем збитків, що з урахуванням добровільно відшкодованих відповідачем коштів у сумі 300 000,00 грн, складають 341898,24 грн. При здійсненні розрахунку позивачем враховано висновок експерта за результатами проведення судової товарознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12020125110000070 № 681/21-27 від 25 лютого 2021 року щодо середньо-ринкової вартості насіння соняшнику «Тунка Круїзер» станом на 22 вересня 2020 року, а також довідку Головного управління статистики у Кіровоградській області від 07 грудня 2020 року щодо середньої врожайності соняшнику по підприємствах Бобринецького району Кіровоградської області станом на 01 листопада 2020 року (а.с. 31 -35 том 1).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Вирішуючи спір в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів керувалась наступним. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам закону.
Так, згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивачем було пред`явлено дві позовні вимоги, щодо яких колегія суддів зазначає наступне.
Щодо позовної вимоги про визнання права власності на врожай.
Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Нормами ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності.
Відповідно до ст. 775 ЦК України наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм.
Зазначене положення кореспондується загальній меті відносин найму - користування річчю наймачем, тобто вилучення корисних властивостей речі, а отже, всі корисні властивості речі, що виявляються у можливості приносити плоди, доходи або продукцію, вилучає наймач.
Таким чином, право власності землекористувача на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур визнається та захищається законом. 
Особливості виникнення права власності на посіви і насадження визначені ЦК України та ЗК України і пов`язуються з правомірним користуванням земельною ділянкою.
Встановлюючи обставину правомірності користування позивачем у даній справі орендованою земельною ділянкою восени 2020 року, апеляційний суд виходить з того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Закон України «Про оренду землі» визначає умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.
Відповідно до статті 1 Закону «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Стаття 15 Закону України «Про оренду землі» визначає, що істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є дата укладення та строк дії договору оренди.
Згідно зі ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін.
Моментом, з якого відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України договір є зміненим або розірваним та зобов`язання відповідно – зміненими або припиненими, є момент укладення угоди про зміну або розірвання договору, що визначається відповідно до ст. 640 ЦК України, якщо інший момент не встановлений у самій угоді. 
Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язань сторін за договором оренди землі з моментом державної реєстрації припинення права оренди.
У справі, що переглядається, сторони, укладаючи угоду про дострокове розірвання договору оренди землі від 19 грудня 2016 року, погодили, що договір розривається за взаємною згодою сторін з 30 грудня 2020 року.
Викладене свідчить, що користування позивачем орендованою земельною ділянкою до 30 грудня 2020 року слід вважати правомірним, про що правильно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем надано до суду належні та достатні докази на підтвердження факту вирощування ним урожаю соняшника на орендованій земельній ділянці.
Разом з тим, задовольняючи позовну вимогу про визнання за позивачем права власності на врожай соняшнику судом першої інстанції безпідставно не враховано наступне.
 Згідно з ч. 2 ст. 184 та ч. 1 ст. 185 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Споживною є річ, яка внаслідок одноразового її використання знищується або припиняє існувати у первісному вигляді.
Статтею 189 ЦК України передбачено, що продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом 11 ч. 1 ст.1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» закріплено визначення поняття зерно - плоди зернових, зернобобових та олійних культур, які використовуються для харчових, насіннєвих, кормових та технічних цілей.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позов про визнання права власності у порядку ст. 392 ЦК України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. 
Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.
Таким чином за змістом ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у спорах про визнання права власності позивач повинен довести такі факти: наявність спірного майна, тобто його фактичне існування; обставини, що свідчать про набуття позивачем права власності на спірне майно, тобто створення майна позивачем або набуття ним майна на підставі договору тощо; володіння позивача спірним майном.
У справі, що переглядається, позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено обставин фізичного існування врожаю соняшнику на момент звернення позивача до суду з позовом, його кількість та місце його знаходження, а також факту не визнання або оспорення відповідачем права власності позивача, що є підставою для відмови у задоволенні відповідної позовної вимоги.
Варто зауважити, що фактичні обставини справи, а саме відсутність факту володіння позивача спірним майном, свідчать про те, пред`явлена вимога фактично спрямована не на визнання за позивачем права власності на врожай, а на набуття останнім такого права, що досягається у інший спосіб.
За викладеного, пред`явивши вимогу про визнання права вланості на врожай соняшника, позивач обрав такий спосіб судового захисту своїх прав, який не взмозі поновити порушене право, а, отже є неефективним. 
Викладене є окремою підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги.

Щодо позовної вимоги про стягнення завданої шкоди (збитків).

За приписами ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Тобто, твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом,  підлягає доведенню саме позивачем.
За вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасника справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Вимогами, що пред`являються до доказів є їх належність (ст. 77 ЦПК України); допустимість (ст. 78 ЦПК України); достовірність (ст. 79 ЦПК України); достатність (ст. 80 ЦПК України).
Як зазначалось, у даному випадку позивач доводить наявність підстав для стягнення збитків у розмірі 341898,24 грн посиланням на обставини вчинення відповідачем протиправної поведінки, що полягала у зборі врожаю соняшнику на земельній ділянці, якою на законних підставах користувався позивач.
Розглядаючи зазначену вимогу позову, апеляційний суд виходить з того, що наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.
Разом з тим, на переконання колегії суддів, позивачем не надано до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що саме відповідачем у справі, а не іншою особою, був зібраний врожай соняшнику на орендованій позивачем земельній ділянці.
Так, показаннями допитаних у суді першої інстанції свідків та іншими доказами у справі підтверджується факт посіву та вирощування соняшнику позивачем. Однак, жоден із свідків не повідомив про відому йому обставину щодо збору урожаю соняшнику саме відповідачем.
Доводи позову про те, що органом досудового розслідування встановлено свідка ОСОБА_8 , який бачив, що ОСОБА_2 здійснював збір соняшнику на орендованій позивачем земельній ділянці, не підтверджені жодним письмовим доказом. 
При цьому, судом першої інстанції ОСОБА_8 у якості свідка не допитувався, його показання щодо відомих йому обставин у справі відсутні.
Надаючи оцінку розпискам сторін про сплату відповідачем 30000,00 грн у рахунок відшкодування завданої позивачу шкоди (а.с. 36, 37 том 1) як доказам у справі, колегія суддів керується правилом допустимості засобів доказування.
У широкому сенсі зазначене правило передбачає, що має дотримуватися вимога про отримання інформації лише з визначених в законі засобів доказування та з дотриманням встановленого порядку, а у сенсі - використання лише певних засобів доказування з числа передбачених законом (позитивна допустимість) або неможливість використання певних засобів доказів (негативна допустимість). 

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає у тому, що незалежно від категорії справ слід дотримувати вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з додержанням порядку збирання, подання та дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи (постанова ВП ВС від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20).

Матеріали справи свідчать, що відповідач неодноразово вказував на те, що написав розписку про передачу позивачу 30 000,00 грн через погрози позивача та перебуваючи під його тиском.

Зазначені доводи відповідача позивачем спростовані не були, що помилково не взято до уваги судом першої інстанції.

Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить про недопустимість зазначеного письмового доказу та відповідно - безпідставність його врахування судом першої інстанції.

Оскільки будь-яких інших достатніх доказів на підтвердження того, що саме відповідач зібрав урожай соняшнику на орендованій позивачем земельній ділянці, слід дійти висновку, що позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками).

За викладеного, у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача збитків необхідно було відмовити у зв`язку з недоведеністю. 
Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За ч. 1 ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи і  судом неправильно застосувані норми матеріального права, оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості. 
Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 05 липня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на врожай насіння соняшника, стягнення завданої шкоди незаконним збиранням врожаю, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 10 706, 94 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 21.03.2025року
Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний