ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2025 р.                                                                    Справа №909/658/24
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді                                                                                Бонк Т.Б.,
Суддів                                                                                          Бойко С.М.,
                                                                                                    Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Шатан Т.О.,
представники сторін:
позивача: Левчук І.М.,
відповідача: Лисенко В.І., Захарчук Г.В.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" б/н від 07.04.2025 (вх. суду від 07.04.2025 № 01-05/1024/25) 
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.02.2025 (повне рішення складено 11.03.2025, суддя І.Є. Горпинюк)
у справі 909/658/24
за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Саманюка Якова Яковича, с. Микуличин, Івано-Франківська обл. 
про усунення перешкод у користуванні майном,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду попередньої інстанції:
Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Саманюка Якова Яковича про зобов`язання ФОП Саманюка Я.Я. самостійно (за власний рахунок) звільнити зайняту частину земельної ділянки шляхом знесення нежитлової будівлі площею 274,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Яремче, вулиця Свободи, будинок 278-а.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що нежитлова будівля, яка належить на праві власності відповідачу знаходиться на землях залізничного транспорту, що є порушенням права землекористування залізниці та одночасно і загрозою в забезпеченні безпеки руху на залізничному транспорті.
Позивач також вказав, що ця обставина встановлена рішеннями судів у справі № 909/1192/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, фізичної особи - підприємця Саманюка Я. Я. про визнання недійсним рішення Яремчанської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі та державного акта про право власності на земельну ділянку, якими формально відновлено право залізниці на належне їй землекористування, однак таке право залишається порушеним фактичним розміщенням на земельній ділянці залізниці нежитлової будівлі кафе-шинок “У Якова” у м. Яремче, вул. Свободи, 278а площею 274,3 кв.м., зареєстрованим за відповідачем.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 26.02.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що задоволення позову про зобов`язання відповідача за власний рахунок звільнити зайняту частину земельної ділянки шляхом знесення за власний рахунок нежитлової будівлі буде становити втручання у майнові права відповідача, яке не є пропорційним легітимній меті, здійснюватиметься без дотримання справедливої рівноваги (балансу) між суперечливими правами та інтересами позивача та відповідача, а отже буде несумісним з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:
Не погодившись з рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця", звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.02.2025 та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.
Скаржник посилається на висновки судів при розгляді справи № 909/1192/14 та, зокрема, вказує, що судами у цій справі було встановлено, що враховуючи спеціальний статус земельної ділянки залізниці, а також з огляду на перебування цієї земельної ділянки у державній власності та її належності до земель залізничного транспорту, рішення Яремчанської міської ради від 22.03.2002р. № 209- 3/2002 в частині продажу земельної ділянки площею 30 кв.м та п.7 рішення № 232- 4/2004 від 28.10.2004р. в частині передачі в оренду земельної ділянки площею 100 кв.м. підприємцю Саманюку Я.Я по вул. Свободи, 278 у м. Яремче для обслуговування нежитлової будівлі слід визнати незаконними, а укладений на підставі вказаного вище рішення договір оренди землі недійсним, через відсутність повноважень ради на розпорядження землями залізничного транспорту.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки наявності таких складових як законність втручання у право власності, легітимність мети такого втручання у контексті справедливої рівноваги між інтересами захисту права власності та загальними інтересами на яких акцентував свої вимоги позивач, як такі, що забезпечать відновлення прав та законних інтересів щодо земельної ділянки державної форми власності зі спеціальним статусом та цільовим призначенням щодо забезпечення функціонування роботи залізничного транспорту та забезпечення безпеки руху.
Фізична особа-підприємець Саманюк Яків Якович подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу АТ "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.02.2025 залишити без змін.
Відповідач зазначив, що отримав всі законодавчі умови для будівництва та використання об`єкту торгівлі та не вчиняв жодних дій щодо самовільного будівництва.
Крім цього, відповідач повідомив суд, що ним подана заява до Європейського Суду з прав людини щодо порушення статті 1 протоколу 1 Конвенції, а також статті 6 параграф 1 Конвенції у справі № 909/1192/24, на яку посилається позивач як на підставу звернення до суду з позовом у даній справі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції:
Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.04.2025 справу № 909/658/24 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бонк  Т.Б., суддів Бойко С.М., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.04.2025 поновлено Акціонерному товариству "Українська залізниця" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.02.2025 у справі 909/658/24; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" б/н від 07.04.2025 (вх. суду від 07.04.2025 № 01-05/1024/25) на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.02.2025 у справі 909/658/24.
Ухвалою суду від 23.04.2025 призначено розгляд справи № 909/658/24 на 03.06.2025.
У судовому засіданні 03.06.2025 скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, відповідач заперечив такі доводи з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Згідно з встановленими судом апеляційної інстанції обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що:
За відповідачем Саманюком Яковом Яковичем, який зареєстрований фізичною особою-підприємцем, на праві власності зареєстрована нежитлова будівля (кафе-шинок “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”), загальною площею 274,3 кв. м., якій присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .
Підставою виникнення права власності відповідача зазначене свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 16.11.2009, видане виконавчим комітетом Яремчанської міської ради на підставі рішення № 88 від 27.10.2009. Право власності на нежитлову будівлю зареєстровано 23.11.2009.
Згідно з Планом смуги відведення земель лінії Івано-Франківськ-Держкордон Львівської залізниці селищних, сільських рад Яремчанської міськради Надвірнянського району Івано-Франківської області 1994 року, який є належним доказом землекористування, ширина смуги відведення залізниці у місці знаходження даної нежитлової будівлі становить 30 м від осі головної колії. 
Як вбачається з акта від 13.05.2024 обстеження земельної ділянки на перегоні Яремче-Микуличин з км 59+770 до км 59+808 з лівої сторони за ходом кілометрів, яка розташована в межах смуги відведення АТ “Українська залізниця” у м. Яремче Надвірнянського району Івано-Франківської області, складеного створеною позивачем комісією, за результатами комісійного обстеження встановлено, що в межах смуги відведення на перегоні Яремче-Микуличин з км 59+770 до км 59 +808 з лівої сторони за ходом кілометрів між першою та другою опорою залізничного металевого моста у м. Яремче розташована нежитлова будівля "шинок "У Якова" власник - ОСОБА_1 . Будівля двоповерхова, протяжністю 25 м. шириною 8 м., вздовж колії розміщена під кутом 30 градусів на відстані 6 м. від осі головної колії та накрита навісом тераса яка виходить з шинка в сторону берега річки на відстані 10 м. від осі головної колії між другою та третьою опорою металевого моста. Будівля "шинок "У Якова" в цілому знаходиться в межах земельної ділянки смуги відведення залізниці. Додатками до акта є схема розташування перешкод в смузі відведення залізниці на перегоні Яремче-Микуличин км 60 ПК 8-9 ліва сторона по ходу км.
Інвентарною карткою обліку основних засобів № 186 також підтверджується наявність металевого моста на 59 км+777 м дільниці Делятин-Держкордон, дата введення в експлуатацію 01.05.1949.
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У межах справи № 909/1192/14 за позовом ПАТ "Українська залізниця" до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, фізичної особи-підприємця Саманюка Я. Я., рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.03.2017:
1) визнано недійсним п. 7 рішення Яремчанської міської ради №232-4/2004 від 28.10.2004р. в частині передачі в оренду земельної ділянки площею 100 кв.м. підприємцю Саманюку Я. Я. по вул. Свободи, 278 у м. Яремче та визнано недійсним договір оренди землі від 29.12.2004р., укладений між Яремчанською міською радою та ФОП Саманюком Я. Я., який зареєстрований у Яремчанському міському відділі філії центру ДЗК 28.01.2005р. за № 040529800001 (постанова Львівського апеляційного господарського суду від 04.08.2016, у цій частині залишена в силі постановою Вищого господарського суду України від 20.12.2016);
2) визнано недійсним рішення Яремчанської міської ради №209-3/2002 від 22.03.2002р. "Про продаж земельних ділянок у приватну власність для здійснення підприємницької діяльності" в частині продажу земельної ділянки площею 30 кв.м. підприємцю Саманюку Я.Я. по вул. Свободи, 278 у м. Яремче; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АЕР № 686284 від 11.04.2002 р., реєстраційний номер № 36, площею 0,003 га у м. Яремче, вул. Свободи, 278, укладений між Яремчанською міською радою та фізичною особою-підприємцем Саманюком Я. Я.; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку ІФ № 9005351 від 27.09.2004р. кадастровий № 2611000000050090053.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 24.10.2017 рішення суду першої інстанції у справі № 909/1192/14 залишено без змін.
При ухваленні зазначених рішень суди встановили, що Рішенням Яремчанської міської ради №209-3/2002 від 22.03.2002р. "Про продаж земельних ділянок у приватну власність для здійснення підприємницької діяльності" продано ФОП Саманюку Я.Я. у приватну власність земельну ділянку площею 30 кв.м. по АДРЕСА_1 для обслуговування торгового кіоску.
27.09.2004 ФОП Саманюку Я.Я. видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ІФ № 9005351.
28.10.2004р. Яремчанською міською радою було прийнято рішення №232-4/2004 "Про вилучення, надання земельних ділянок, передачу земельних ділянок у приватну власність та видачу дозволів на виготовлення проекту відведення на землю організаціям, установам та підприємствам", пунктом 7 якого ФОП Саманюку Я.Я. передано в оренду земельну ділянку площею 100 кв.м. по АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеного рішення 29.12.2004р. між Яремчанською міською радою (орендодавець) та ФОП Саманюком Я.Я. (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення та облаштування літньої площадки для обслуговування кафе "У Якова", яка знаходиться у м. Яремче, вул. Свободи, 278.
Ухвалюючи зазначені рішення, суди виходили з того, що як вбачається з акту обстеження земельної ділянки від 31.03.2014р., складеного за участю представників позивача, у межах м. Яремче в смузі відведення залізниці на ділянці з прив`язкою до колії на км60 пк8 з лівої сторони по ходу кілометра в смузі відведення залізниці на відстані 6 м від осі колії під залізничним мостом знаходиться будівля кафе "У Якова", земельні ділянки (площею 100 кв.м. та 30 кв.м.), в той час як ширина смуги відведення залізниці в даному місці становить 30 м від осі головної колії. Ці фактичні дані підтверджуються планом смуги відведення 1951 року та 1994 року. Тобто, плани смуги відведення 1951 року та 1994 року підтверджують право користування залізницею спірними земельними ділянками. Отже, спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватися у приватну власність, тому Яремчанська міська рада не мала законних повноважень розпоряджатися землями такої категорії.
Зазначені докази в сукупності з обставинами, встановленими судовими рішеннями, ухваленими у справі № 909/1192/14 доводять, що нежитлова будівля (кафе-шинок “У Якова”), загальною площею 274,3 кв. м., якій присвоєно адресу: м. Яремче, вул. Свободи, будинок 278а розташована в межах земельної ділянки смуги відведення АТ “Українська залізниця”, та будувалась на земельних ділянках, котрі були передані Саманюку Я. Я.:
- на правах оренди (земельна ділянка площею 100 кв. м.), передана Саманюку Я. Я. в оренду на підставі рішення Яремчанської міської ради №232-4/2004 від 28.10.2004р. та договору оренди землі від 29.12.2004р., укладеного між Яремчанською міською радою та ФОП Саманюком Я. Я., який зареєстрований у Яремчанському міському відділі філії центру ДЗК 28.01.2005р. за № 040529800001;
- на праві власності (земельна ділянка площею 30 кв. м., кадастровий номер 2611000000:05:009:0053), передана Саманюку Я. Я. у власність на підставі   рішення Яремчанської міської ради №209-3/2002 від 22.03.2002р. "Про продаж земельних ділянок у приватну власність для здійснення підприємницької діяльності", договору купівлі-продажу земельної ділянки АЕР № 686284 від 11.04.2002 р., реєстраційний номер № 36, площею 0,003 га у м. Яремче, вул. Свободи, 278, укладеного між Яремчанською міською радою та фізичною особою-підприємцем Саманюком Я. Я. та державного акта на право власності на земельну ділянку ІФ № 9005351 від 27.09.2004р. Кадастровий № 2611000000050090053.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції  залишити без змін, з огляду таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями (пункт «б» частини четвертої статті 84 ЗК України).
Відповідно до статті 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Згідно із частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту відповідно до ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.
До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»).
У відповідності до статуту АТ “Українська залізниця”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. № 735 “Питання акціонерного товариства “Українська залізниця”, майно товариства складається з основних засобів, обігових коштів, майнових прав, зокрема права господарського відання майном, переданим товариству на праві господарського відання або іншому речовому праві, та права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, акцій (часток) у статутному (складеному) капіталі господарських товариств, цінних паперів, а також інших активів, відображених у самостійному балансі товариства (п. 31); майно товариства формується за рахунок майнових прав, зокрема права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, та майна, закріпленого за товариством на праві господарського відання (пп. 7 п. 32).
Частиною першою статті 92 Земельного кодексу України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Водночас кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 зауважила, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).
У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на смугу відведення залізниці, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.
Досліджуючи добросовісність дій відповідача у даній справі, набувача нежитлової будівлі кафе-шинок “У Якова” у АДРЕСА_1 площею 274,3 кв.м., суди керуються таким:
а) матеріали справи не містять жодних доказів самочинності будівництва ФОП Саманюком Я. Я. нежитлової будівлі (кафе-шинок “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”) чи самочинного захоплення земельної ділянки. Як підтверджується матеріалами справи, в тому числі судовими рішеннями, ухваленими у справі № 909/1192/14, Яремчанською міською радою приймались рішення про передачу земельних ділянок в оренду та у власність Саманюка Я. Я. для розміщення та обслуговування даного об`єкта. Відповідач об`єктивно розраховував на правомірність зазначених рішень Яремчанської міської ради та мав законні очікування, що збудований на виділених йому земельних ділянках об`єкт зможе використовувати в підприємницькій діяльності;
б) право власності на нежитлову будівлю зареєстровано за Саманюком Я. Я. з 2009 року, тобто досить тривалий час. АТ “Українська залізниця” не наводить будь-яких конкретизуючих обставин, яким чином розміщення нежитлової будівлі перешкоджає їй повною мірою використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням. Єдиним доводом позову є лише сам факт розташування нежитлової будівлі на земельній ділянці смуги відведення а також загальне твердження про загрозу безпеці руху на залізничному транспорті. АТ “Українська залізниця” не подало жодних доказів висловлення своїх заперечень, звернень зі скаргами до державних органів, що здійснюють контроль за виконанням будівельних робіт, під час будівництва нежитлової будівлі ОСОБА_2 або в подальшому протягом 2009-2016 років. На думку суду АТ “Українська залізниця” (її правопопередники), котрі здійснюють щоденну експлуатацію залізничної колії мали негайно, невідкладно реагувати на факт будівництва нежитлової будівлі в межах смуги відведення залізниці, вчиняти дії по недопущенню такого будівництва. Звернення до суду з вимогами про знесення уже збудованої будівлі, яка експлуатується більше 14 років, свідчить про непропорційність такого втручання в майнові права відповідача, як знесення нежитлової будівлі за рахунок відповідача без будь-якої компенсації;
в) незважаючи на розміщення з 2009 року нежитлової будівлі, залізниця продовжує користуватись залізничним мостом та земельною ділянкою. В матеріалах справи відсутні будь-які докази обставин, які б свідчили про виникнення труднощів для АТ “Українська залізниця” в експлуатації залізничного моста чи залізничної колії, інших установок та споруд залізниці через розміщення нежитлової будівлі (кафе-шинок “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”);
г) знесення нежитлової будівлі (кафе-шинок “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”) за рахунок ФОП Саманюка Я. Я., без будь-якої компенсації його витрат на будівництво нерухомого майна, витрат на демонтаж нерухомого майна, про що заявлено позовну вимогу, прямо суперечитиме рішенням Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" № 29979/04 від 20.10.2011 та “Дроздик та Мікула проти України” № 27849/15 та № 33358/15 від 24.10.2024;
ґ) законодавство України передбачає процедуру припинення права власності на нерухоме майно з виплатою власнику компенсації його вартості. Така процедура передбачена Законом України “Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності”. Зокрема, стаття 7 зазначеного закону передбачає можливість викупу об`єктів нерухомого майна для обслуговування об`єктів транспортної інфраструктури. Хоча АТ “Українська залізниця” за правовим статусом є акціонерним товариством, не є органом державної влади, однак засновником такого є держава в особі Кабінету Міністрів України; управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює Кабінет Міністрів України; 100 відсотків акцій Товариства закріплюються в державній власності (п. 2, 26 статуту АТ “Українська залізниця”); земельна ділянка, на якій розміщена нежитлова будівля, є державною власністю та належить АТ “Українська залізниця” на праві постійного користування, магістральні залізничні лінії загального користування та розміщені на них технологічні споруди також є державною власністю, закріплюються за Товариством на праві господарського відання (статті 4, 10 Закону України “Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування”). 
Таким чином, при дійсній необхідності знесення нежитлової будівлі відповідача, АТ “Українська залізниця” може ініціювати, а уповноважені державні органи можуть вчинити передбачені законом дії для припинення права власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю з виплатою компенсації, що відповідатиме вимогам статті 1 Першого протоколу Конвенції.
Поряд з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 зазначила, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.
Враховуючи вищевикладене, колегія апеляційного господарського суду констатує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що задоволення позову у цій справі призвело б до недотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном та порушило справедливий баланс між інтересами держави, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає такого втручання -  ФОП Саманюком Я.Я., що є несумісним із вказаними гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).
На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.02.2025 у справі № 909/658/24 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції:
Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно з ст. 129 ГПК України сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" б/н від 07.04.2025 (вх. суду від 07.04.2025 № 01-05/1024/25) – залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.02.2025 у справі № 909/658/24 –  залишити без змін.
3. Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.
Повну постанову складено 10.06.2025.

Головуючий суддя                                                                                Т.Б. Бонк

суддя                                                                                                     С.М. Бойко

суддя                                                                                                    Г.Г. Якімець