УХВАЛА
 
17 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 272/853/22
провадження № 61-4845ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                        Литвиненко І. В., 
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агро-Інвест» на постанову Житомирського апеляційного суду                                 від 25 лютого 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агро-Інвест», третя особа - Приватне підприємство «Лан Холдінгс», про розірвання договорів оренди та суборенди земельної ділянки, стягнення заборгованості з орендної плати,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «Житомир-Агро-Інвест» на свою користь кошти в сумі 9 718,00 грн за договором оренди землі від 30 жовтня 2017 року, розірвати договір оренди землі від 30 жовтня 2017 року, укладений між ним та                                    ТОВ «Житомир-Агро-Інвест», та розірвати договір суборенди землі від 03 квітня 2019 року, укладений між ТОВ «Житомир-Агро-Інвест» та ПП «Лан Холдінгс».
Позов обґрунтовував тим, що він є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 1,8343 га, яка розташована на території смт Червоне, Андрушівського району, Житомирської області, кадастровий номер 1820385600:04:000:0430.
30 жовтня 2017 року між ним та ТОВ «Житомир-Агро-Інвест» укладено договір оренди землі, за умовами якого він передав відповідачеві в оренду вказану земельну ділянку. Договором передбачено, що орендна плата виплачується орендарем у грошовій формі у розмірі 7 000 грн за один календарний рік оренди. Відповідно до абзацу 3 пункт 7 договору за письмовою заявою орендодавця та за наявності згоди орендаря, розрахунки щодо орендної плати можуть здійснюватися у натуральній формі, в межах розміру орендної плати, та згідно з наявним у орендаря асортиментом сільськогосподарської продукції.
Вказував, що у 2020 році він отримав від орендаря орендну плату у натуральній формі в межах розміру орендної плати, яку орендар вважав справедливою, проте він вважає заниженою та такою, що не відповідає ціні орендної плати, яка повинна бути виплачена згідно з договором. У порушення умов договору відповідач за 2019, 2020, 2021 роки не сплатив орендну плату у повному обсязі, не здійснив перегляд суми оренди та не сплатив пеню за несвоєчасну                         виплату цих коштів. Орендна плата за 2022 рік не виплачена взагалі.                                       Так, відповідач орендну плату сплачував йому не у розмірі 7 000 грн, а в сумі 5 635,00 грн - 23 грудня 2020 року, 5 647,00 грн - 18 жовтня 2021 року.
Станом на 01 листопада 2022 року заборгованість орендарем не виплачена, чим порушено права орендодавця та не дотримано умов договору. Враховуючи такі порушення у виконанні зобов`язань відповідачем, він не може бути впевнений і у подальшому виконанні ним умов договору. Станом на час подачі позову,  враховуючи позовну давність у три роки, заборгованість з орендної плати складає 2 718 грн - недоплачена сума орендної плати за 2020-2021 роки та                  7 000 грн - орендна плата за 2022 рік, що разом складає 9 718,00 грн.
Крім того, відповідно до пункту 32 договору оренди дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.
Також про те, що його земельна ділянка перебуває у суборенді, він дізнався з інформаційної довідки, виданої ресурсом Опендатабот, проте у спірному договорі оренди від 30 жовтня 2017 року не передбачено передачу об`єкта оренди у суборенду. Зазначав, що він як власник землі не надавав письмової заяви щодо можливості передачі його землі у суборенду. Тому укладення договору суборенди без згоди на це власника ділянки є порушенням умов договору та відповідних приписів законодавства, а отже такий договір підлягає розірванню.
Андрушівський районний суд Житомирської області рішенням від 19 квітня                   2024 року у задоволенні позову відмовив. 
Житомирський апеляційний суд постановою від 25 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оберемчук О. О., задовольнив частково.
Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 19 квітня              2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Розірвав договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ               «Житомир-Агро-Інвест» 30 жовтня 2017 року.
Стягнув з ТОВ «Житомир-Агро-Інвест» на користь ОСОБА_1 2 718 грн заборгованості з орендної плати та 3 160,50 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.
14 квітня 2025 року ТОВ «Житомир-Агро-Інвест», через систему «Електронний суд», подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року в указаній справі. 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі
№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року
№ 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України                           (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів    (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий
пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України
від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено, що у 2025 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2025 року - 3 028,00 грн.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про розірвання договору найму (оренди) - сукупністю платежів за користування майном протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.
Предметом позову у цій справі є вимоги про розірвання договору оренди землі, стягнення орендної плати, ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб        (3 028,00 грн х 30 = 90 840,00 грн) та становить 30 718,00 грн (21 000,00 грн               (розмір річної орендної плати х 3) + 9 718,00 грн (заборгованість по орендній платі).
Зазначена справа є малозначною справою відповідно до пункту 1 частини
шостої статті 19 ЦПК України.
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Сама по собі незгода заявника із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то               суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з
прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для
звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages PrestationsServices v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «BruallaGomez dela Torrev. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб
(пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою               Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агро-Інвест» на постанову Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агро-Інвест», третя особа - Приватне підприємство «Лан Холдінгс», про розірвання договорів оренди та суборенди земельної ділянки, стягнення заборгованості з орендної плати.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
                                                                                                                           І. В. Литвиненко