ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 347/783/21
провадження № 61-2346св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:   
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Кутська селищна рада Косівського району Івано-Франківської області,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Фединяка В. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                       ОСОБА_2 , Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області, в якому просила: 
- скасувати рішення 7 сесії 6 демократичного скликання Старокутської сільської ради від 23 червня 2011 року про передачу у власність                   ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0934 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області; 
- визнати недійсним та скасувати державний акт від 09 лютого 2012 року серії ЯК № 967573 про право приватної власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26 березня 2012 року ОСОБА_3 зробила заповідальне розпорядження, згідно з яким, все належне їй майно заповіла їй. Заповіт посвідчений та зареєстрований секретарем Старокутської сільської ради і зареєстрований 26 березня 2012 року в реєстрі за № 34.
Згідно державного акту серії ІІІ-ІФ № 014743/853 за життя ОСОБА_3 , належали земельні ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,021 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,151 га.
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрилась спадщина на все належне їй майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,172 га у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області, яка складається із земельної ділянки площею                    0,021 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, та земельної ділянки площею 0,151 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Оскільки нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючих документів на майно, вона звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.
Рішенням Косівського районного суду від 20 січня 2019 року у справі                          № 347/2374/19 визнано за нею право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , зокрема й земельну ділянку площею 0,172 га за адресою: село Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області, яка складається із земельної ділянки площею 0,021 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель та земельної ділянки площею 0,151 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
У жовтні 2020 року вона дізналась, що одна із земельних ділянок площею 0,0740 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 передана у влаcність відповідачу.  
Рішенням державного кадастрового реєстратора відділу у Косівському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області                           від 22 жовтня 2020 року № РВ2601134502020 їй відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 0,0740 га, оскільки вказана земельна ділянка перетинається із земельною ділянкою ОСОБА_2 , площа співпадає на 100 %.
Підставою виникнення права власності відповідача на вказану земельну ділянку є рішення 7 сесії 6 демократичного скликання Старокутської сільської ради від 23 червня 2011 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0934 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 .
Вказувала, що земельна ділянка площею 0,0740 га, яка перебувала у приватній власності ОСОБА_3 , у неї не вилучалася у встановленому законом порядку, державний акт про право власності на ім`я ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку ніким не оспорювався, а, відтак, передача Старокутською сільською радою земельної ділянки, яка перебувала у власності ОСОБА_3 , є порушенням частини п`ятої статті 116 ЗК України.
Крім того, технічна документація ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 0,0934 га на АДРЕСА_1 виготовлена з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а рішенням сільської ради від 23 червня 2011 року йому передано у власність земельну ділянку площею 0,0934 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області.
Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від                          23 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Суд першої інстанції, встановивши порушення прав позивачки, з урахуванням поданої відповідачем заяви та на підставі вимог статті 256 ЦПК України у задоволенні позовних вимог відмовив за пропуском позовної давності. Суд зазначив, що ОСОБА_3 було відомо, що частина земельної ділянки, площею 0,0740 га, перебуває у власності ОСОБА_2 , який нею користувався впродовж восьми років із 2011 року, з часу прийняття рішення про передачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у приватну власність жодних скарг до сільської ради не подавала, жодних позовів чи претензій до відповідача не пред`являла.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 грудня                                         2022 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 червня                 2022 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано рішення 7 сесії 6 демократичного скликання Старокутської сільської ради від 23 червня 2011 року про передачу у власність                       ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0934 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області.
Визнано недійсним державний акт від 09 лютого 2012 року серії ЯК № 967573 про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0934 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області
Постанова апеляційного суду аргументована тим, що сільська рада не приймала відповідне рішення про вилучення з користування попереднього власника спірної земельної ділянки. Натомість право позивачки, як власника, виникло на підставі спадкування майна ОСОБА_3 за заповітом і встановлене рішенням суду (рішення Косівського районного суду від 20 січня 2020 року), яке набрало законної сили, що свідчить про законність її вимог щодо захисту її права у встановленому законом порядку.
Суд зазначив, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і з дня її смерті відкрилася спадщина, тому право у позивачки на спадкове майно виникло не раніше 11 квітня 2019 року, відколи вона могла дізнатися про його порушення.
Позов поданий 21 квітня 2021 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності, що дає підстави вважати, що такий позивачка не пропустила.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
15 лютого 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Манукян М. А. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі  № 914/3224/16, від 31 серпня 2022 року в справі № 554/10517/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 706/1272/14, постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року в справі № 278/765/18, від 16 вересня 2020 року в справі № 185/11529/15, від 16 вересня 2021 року в справі № 663/2390/17, від 12 червня 2019 року в справі № 199/1490/18 та постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі №487/10132/14-ц, від 21 грудня 2016 року в справі № 178/851/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні справи.
Суд першої інстанції правильно встановив, що право звернення до суду виникло ще за життя ОСОБА_3 з 2011 року і строк звернення до суду сплив. У суді першої інстанції представник Кутської селищної ради надав пояснення, що ОСОБА_3 самостійно звернулась до селищної ради з відмовою від спірної земельної ділянки і, як наслідок, було видано рішення про передачу земельної ділянки відповідачу. Підтвердження цього є також запис в Поземельній книзі.
Апеляційний суд помилково вважав, що позовна давність не пропущена, а також не врахував норми статті 1218 ЦК України, згідно з якою до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Доводи інших учасників справи
ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Мулу Х. О. подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Манукян М. А. подала до Верховного Суду пояснення, в яких підтримує доводи, викладені в касаційній скарзі, та наполягає на їх урахуванні.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у даній справі. 
Витребувано з Косівського районного суду Івано-Франківської області цивільну справу № 347/783/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання недійсним державного акта на право власності на землю та скасування рішення органу місцевого самоврядування.
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2023 справу № 931/652/20 призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року зупинено касаційне провадження у справі № 347/783/21 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23).
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2025 року касаційне провадження у справі № 347/783/21 поновлено.
Обставини справи, які встановили суди попередніх інстанцій
Суди встановили, що 26 березня 2012 року ОСОБА_3 зробила заповідальне розпорядження, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона матиме за законом право, заповіла ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22 квітня                2019 року № 55941977 зареєстровано спадкову справу після смерті                      ОСОБА_3 .  
Згідно державного акта на право приватної власності на землю від 21 червня 1995 року серії ІІІ-ІФ №014743/853 за життя ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому від 29 грудня 1993 року за № 56-І Старокутської ради народних депутатів було передано земельну ділянку площею 0,021 га для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського підсобного господарства загальною площею 0,151 га, яка складалася з земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,077 га та земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 0,0740 га. Державний акт отриманий у період паперової реєстрації, без зазначення в Державному земельному кадастрі кадастрового номера та координат розміщення поворотних точок.
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2020 року у справі № 347/2374/19за ОСОБА_1 визнано право власності після смерті ОСОБА_3 на спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,172 га у с. Старі Кути, Косівського району, Івано-Франківської області, яка складається із земельної ділянки площею 0,021 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, та земельної ділянки площею 0,151 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
На підставі вищезазначеного рішення суду 10 березня 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на житловий будинок на                                               АДРЕСА_1 .
На замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Рішенням державного кадастрового реєстратора відділу у Косівському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області                              від 22 жовтня 2020 року № РВ2601134502020 ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 0,0740 га, оскільки вказана земельна ділянка перетинається із земельною ділянкою ОСОБА_2 , площа співпадає на 100 %.
Також установлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0934 га, розташованої на АДРЕСА_1 (на підставі державного акту від 19 січня 2012 року серії ЯК № 967573). 
Рішенням Старокутської сільської ради від 23 червня 2011 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, та передано у власність                           ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею                      0,0934 га, в тому числі з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 .
Згідно листа Кутської селищної ради від 18 листопада 2022 року будь-які документи Старокутською сільською радою про вибуття (вилучення, викупу, відмови від права власності тощо) із власності ОСОБА_3 земельної ділянки на АДРЕСА_2 площею 0,0740 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого сільського господарства, відсутні.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду є посилання заявника на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду: від 20 червня 2018 року в справі № 802/307/17-а, від 18 квітня 2018 року в справі                                         № 802/950/17-а; постанові Верховного Суду України: від 06 жовтня 2015 року в справі № 21-1306а15, від 30 вересня 2015 року в справі № 911/3396/14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження                     № 12-89гс19)].
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі                          № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17                     (пункт 68)].
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та                    від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі                                № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Оскільки належна на праві власності земельна ділянка ОСОБА_2 накладається на земельну ділянку, належну на праві власності ОСОБА_1 , остання пред`явила позов про скасування рішення сільської ради про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0934 га,  та визнання недійсним і скасування державного акта про право приватної власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку.
Велика палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі                  № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі  № 925/1133/18, пункт 143).
Оскаржуване рішення Старокутської сільської ради від 23 червня 2011 року вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним                          [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі                     № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі                       № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].
Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на його земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
Щодо вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, то у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147),                                        від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)].
Велика палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі                                     № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі                             № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
У справі, яка переглядається, встановлено, що позивачка звернувся до суду з метою відновлення володіння спірною земельною ділянкою.
Право ОСОБА_1 , як власника, виникло на підставі спадкування майна померлої ОСОБА_3 за заповітом і встановлене рішенням Косівського районного суду від 20 січня 2020 року у справі № 347/2374/19, згідно з яким за позивачкою визнано право власності після смерті ОСОБА_3 на спадкове майно, у тому числі земельну ділянку площею 0,172 га, розташовану у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області, яка складається із земельної ділянки площею 0,021 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, та земельної ділянки площею 0,151 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Належна ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0,0740 га перетинається з земельною ділянкою ОСОБА_2 , площа якої 0,0934 га.
З урахуванням наведеного, вимоги про скасування рішення сільської про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки та визнання недійсним та скасування державного акта про право приватної власності на неї не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, тобто не є належним та ефективним способом захисту. Належним способом захисту позивача є віндикаційний позов.
Крім того, зміст позовної заяви свідчить про те, що у цій справі позивачка заявляє вимогу про визнання недійсним рішення сільської ради від 23 червня 2011 року, яким ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,0934 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на земельну ділянку відповідача).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі                     № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) звернула увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_2 буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивачки, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.
Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1 та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_2 . 
За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про задоволення позовних вимог, тому постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати. 
Натомість суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цих позовних вимог, однак помилився з мотивами такої відмови. Тому рішення суду першої інстанції належить змінити в частині мотивів такої відмови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року скасувати.  
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від                          23 червня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	 В. М. Коротун   	
 	 М. Ю. Тітов