УХВАЛА
 
18 квітня 2025року
м. Київ
 
справа № 210/5578/24
провадження № 61-4458ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 30 грудня 2024 року та постанову Дніпровського  апеляційного суду від 11 березня 2025  року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю внаслідок професійного захворювання,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», в якому просив стягнути з відповідача моральну шкоду, заподіяну здоров`ю внаслідок професійного захворювання у розмірі 480 000,00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 30 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025  року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнено з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_2 240 000,00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В іншій частині вимог - відмовлено.
07 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі 
№ 10- р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.
Ціна позову у цій справі становить 480 000,00 грн і не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн * 250 = 757 000,00 грн). 
У касаційній скарзі заявник зазначає, що справа оскаржується до Верховного Суду згідно підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, зокрема, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника, посилаючись на те, що справа стосується соціального захисту працівників, які втратили здоров`я через шкідливі умови праці. Це особливо актуально для працівників важкої промисловості, гірничо-металургійного та хімічного секторів, де високі ризики професійних захворювань вимагають не лише профілактики, а й справедливих компенсацій. Встановлення у цій справі справедливих стандартів відшкодування моральної шкоди матиме значення для формування правозастосовчої практики по всій країні. Системність захворювань у зазначених галузях вимагає єдиного підходу до оцінки розміру моральної шкоди, що може бути забезпечено саме касаційним переглядом справи. Життєва ситуація заявника є наочною ілюстрацією соціального вразливого становища працівника, який внаслідок багаторічної праці у шкідливих умовах (понад 20 років у доменному цеху), без належного контролю з боку роботодавця, втратив 60% професійної працездатності та став інвалідом ІІІ групи у 42-річному віці. Через хворобу позивач не може продовжувати трудову діяльність, перебуває у скрутному матеріальному становищі, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, при цьому позбавлений будь-якої допомоги з боку роботодавця. Попри значні витрати на лікування, включаючи оперативне втручання (ендопротезування), та об`єктивну потребу у сторонній допомозі, роботодавець не надав жодної фінансової чи соціальної підтримки (відмовив у допомозі на прохання позивача). Обсяг моральних страждань не можна вважати незначним і саме належна правова оцінка має принципове значення для відновлення почуття справедливості в позивача, реабілітації його гідності як працівника та людини. Справа має не лише індивідуальне, а й соціально-правове значення, оскільки її розгляд у касаційному порядку може встановити правовий стандарт, який матиме значення для сотень інших працівників, що опинились у подібному становищі. Рішення, винесені судами першої та апеляційної інстанції, не відновлюють порушені права позивача, а навпаки - узаконюють несправедливу тактику заниження розміру компенсації. Їх залишення в силі створює ризик подальшого порушення прав інших працівників у подібних обставинах та знижує ефективність юридичного захисту у сфері трудових прав. У разі залишення їх у силі, справедливість не буде відновлена, що суперечить не лише Конституції України, а й загальновизнаним принципам прав людини.
Проте позивач не обґрунтував належним чином фундаментальний характер питання права, яке він підняв у касаційній скарзі, для формування єдиної правозастосовної практики в Україні, чому саме ця справа становить значний суспільний інтерес і в чому проявляється її виняткове значення для відповідача. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями і, відповідно, не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для позивача.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Таким чином, оскаржене судове рішення ухвалене у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 30 грудня 2024 року та постанову Дніпровського  апеляційного суду від 11 березня 2025  року у справі №  210/5578/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
            Д. А. Гудима
 
 П. І. Пархоменко