ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року	Львів	Справа № 500/6585/24 пров. № А/857/7768/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді:                                               Гудима Л.Я.,
суддів:                                                               Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року, головуючий суддя – Дерех Н.В, ухвалене у м. Тернопіль, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                      В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУ ДСНС України у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправним і скасувати Наказ №512-НК/64 від 11 жовтня 2024 року ГУ ДСНС України у Тернопільській області «Про кадрові питання» про звільнення зі служби цивільного захисту майора служби цивільного захисту ОСОБА_1 , провідного інспектора відділу запобігання надзвичайним ситуаціям Тернопільського районного управління ГУ ДСНС України у Тернопільській області за пунктом 176 підпунктом 16 (інші випадки, передбачені законом (у зв`язку із призовом на військову службу у військову частину НОМЕР_1 ); зобов`язати ДСНС поновити майора служби цивільного захисту ОСОБА_1 на службі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області на посаді провідного інспектора відділу запобігання надзвичайним ситуаціям Тернопільського районного управління ГУ ДСНС України у Тернопільській області.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що Наказ відповідача №512-НК/64 про звільнення ОСОБА_1 зі служби цивільного захисту у зв`язку із мобілізацію є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Спірний наказ, на думку позивача є таким, що порушує законодавство про працю, встановленні конституційні гарантії прав позивача як працівника, який став військовослужбовцем в період дії воєнного стану, що і слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились ним у поданому адміністративному позову, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між ОСОБА_1 та ДСНС в особі начальника Головного управління ДСНС України у Тернопільській області укладено Контракт №252/22 від 29.11.2022 року (із змінами від 01.06.2023 року) про проходження служби цивільного захисту строком на 3 (три) роки (п.3 Контракту).
08.10.2024 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано Наказ №202 (по стройовій частині), згідно з яким солдата ОСОБА_1 з 08.10.2024 року призваного на службу за призовом під час мобілізації на особливий період, зараховано  до списків особового складу, на всі види забезпечення і вважати таким, що прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.
На підставі листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2024 року, 11.10.2024 року ГУ ДСНС У Тернопільській області винесено Наказ №512-НК/64 (по особовому складу) «Про кадрові питання», яким, відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового та начальницького складу звільнити зі служби цивільного захисту за пунктом 176 підпунктом 16 (інші випадки, передбачені законом (у зв`язку із призовом на військову службу у військову частину НОМЕР_1 ),  позивача виключено з кадрів ДСНС України, зі списків особового складу ГУ ДСНС України у Тернопільській області та знято зі всіх видів забезпечення 08 жовтня 2024 року.
Вважаючи такий наказ протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що  частиною шостою статті 119 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент винесення спірного наказу) передбачено, що гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.  Оскільки позивач проходив службу цивільного захисту, та був звільнений за діючої редакції ч. 5 ст. 119 Кодексу законів про працю України відтак на ОСОБА_1 не поширювалися гарантії, що визначені у ч.3 ст. 119 Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Громадянам згідно з ст. 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.
Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Порядок прийняття, проходження та звільнення зі служби цивільного захисту врегульовано Кодексом цивільного захисту України від 02.10.2012 № 5403-VI (далі - КЦЗ України).
Відповідно до ч. 1 ст. 101 КЦЗ України, служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 103 КЦЗ України передбачено, що з особою, яка призначається на посаду рядового або начальницького складу служби цивільного захисту укладається контракт про проходження служби цивільного захисту.
Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 103 КЦЗ України, контракт щодо проходження служби цивільного захисту укладається з особою, яка призначається на посаду рядового або начальницького складу служби цивільного захисту на строк від трьох до п`яти років.
Частиною 4 ст. 103 КЦЗ України вказано, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу.
Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 року  № 593 (далі - Положення).
Відповідно до п. 3 Положення особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі - особи рядового і начальницького складу) є громадяни, які у добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання.
Пунктом 45 Положення передбачено, що контракт про проходження служби цивільного захисту - це письмова угода, що укладається на добровільній основі між громадянином та державою, від імені якої виступає ДСНС, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження такої служби.
Відповідно до пункту 176 Положення №593, контракт припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту, про що особи рядового і начальницького складу попереджаються за два тижні; 2) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на службі, про що особи рядового і начальницького складу попереджаються за два тижні; 3) за станом здоров`я - на підставі висновків (постанов) центральної лікарсько-експертної комісії, лікарсько-експертних комісій ДСНС, про непридатність або обмежену придатність до служби; 4) у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості проходження служби цивільного захисту у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційних заходів, про що особи рядового і начальницького складу попереджаються за два місяці; 5) відповідно до заяви особи, яка звільняється у зв`язку із сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України; 6) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового чи начальницького складу; 7) через службову невідповідність; 8) у зв`язку із вчиненням проступку, не сумісного з подальшим проходженням служби цивільного захисту; 9) за згодою сторін; 10) у зв`язку з переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) до іншого органу державної влади; 11) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення спеціального звання чи позбавлення права займати певні посади; 12) у разі неможливості переведення на іншу посаду у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 13) у разі наявності реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 14) у зв`язку з набуттям громадянства іншої держави; 15) у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України “Про очищення влади”; 16) в інших випадках, передбачених законом.
Вказане узгоджується зі змістом статтею 106 КЦЗ України.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, у зв`язку із відсутністю конкретизованої підстави для звільнення позивача зі служби цивільного захисту, відповідач в наказі про звільнення покликався на підпункт 16 пункту 176 Положення №593.
Частинами 1-3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) вказано, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає у тому числі: проходження військової служби.
Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону №2322, громадяни України, які проходять базову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".
Системний аналіз вищевикладених норм дає суду підстави зробити висновок про те, що нормами КЦЗ України не врегульовано порядок збереження робочого місця за особами рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, що призвані на військову службу під час мобілізації, водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми трудового законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.
Як слідує з матеріалів справи, на підставі листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2024 року, 11.10.2024 року ГУ ДСНС У Тернопільській області винесено Наказ №512-НК/64 (по особовому складу) «Про кадрові питання», яким, відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового та начальницького складу звільнити зі служби цивільного захисту за пунктом 176 підпунктом 16 (інші випадки, передбачені законом (у зв`язку із призовом на військову службу у військову частину НОМЕР_1 ),  позивача виключено з кадрів ДСНС України, зі списків особового складу ГУ ДСНС України у Тернопільській області та знято зі всіх видів забезпечення 08 жовтня 2024 року.
Колегія суддів зазначає, що на момент звернення позивача до суду, а також на момент звільнення позивача зі служби цивільного захисту діяла редакція Кодексу законів про працю від 27.09.2024 року.
Відповідно до статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Однак, частиною шостою статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент винесення спірного наказу) передбачено, що гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.  
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що гарантії, передбачені частиною першою статті 119 КЗпП України на позивача не поширюються, отже права позивача не порушені. 
Тому, відповідач приймаючи спірний Наказ №512-НК/64 від 11 жовтня 2024 року діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією та законами України.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду попередньої інстанції про те, що оскільки позивач проходив службу цивільного захисту та був звільнений під час чинної редакції ч. 5 статті 119 Кодексу законів про працю України,  тому на нього не поширюються гарантії, що визначені у ч. 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі №500/6585/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич