ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/199/24                Головуючий суддя І інстанції Овсянніков В. С.
Провадження № 22-ц/818/1076/25        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: спори про володіння чужим майном

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
      29 травня 2025 року                                                                                       м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                       Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання        Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смаля Віктора Вікторовича на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Золочівської громади, в особі Золочівської селищної ради Богодухівського району Харківської області, про визнання права власності на будинок за набувальною давністю,
в с т а н о в и в :
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Золочівської селищної ради Богодухівського району, Харківської області, про визнання за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що вона з 2009 року відкрито і безперервно володіє житловим будинком АДРЕСА_1 , постійно проживає в ньому.
Зазначала, що вона є уродженкою смт Золочів, в якому народилася та проживала разом з батьками неподалік від вищевказаного будинку АДРЕСА_1 . В 1971 році вона вийшла заміж, та переїхала разом з чоловіком до Луганська. У 1982 році після розірвання шлюбу, продовжувала проживати у Луганську за адресою: АДРЕСА_2 . На початку 2009 року за сімейними обставинами вона була змушена повернутися до Золочева і вселитися до будинку АДРЕСА_1 .
Вказала, що до 05.02.2005 року (до часу смерті) у зазначеному будинку проживала ОСОБА_2 , яка була їй родичкою. Чи володіла остання зазначеним будинком та з яких підстав їй було невідомо. Але на той час у будинку ніхто не проживав, про право на нього ніхто не заявляв, тобто фактично власник будинку був відсутній.
14.11.2014 Управлінням соціального захисту Золочівської РДА її було взято на облік як внутрішньо переміщену особу, за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 . 
Зауважила, що обставини, які обумовили володіння ОСОБА_1 зазначеним житловим будинком, не давали і не могли давати їй сумніву щодо правомірності володіння ним. Адже бувший власник на час вселення і початку мого проживання у будинку помер. Ніхто з його спадкоємців (якщо такі були) про право на будинок не заявляли. Тобто фактично власник зазначеного будинку був відсутній, у зв`язку з чим вона тривалий час добросовісно, безперервно і відкрито володіє зазначеним житловим будинком, більш ніж 10 років.
На підставі вищевикладеного, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Золочівської селищної ради Богодухівського району Харківської області, про визнання права власності на будинок за набувальною давністю відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Смаль Віктор Вікторович в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка надала до суду достатньо доказів на підтвердження наявності підстав для набуття права власності на вказаний будинок за набувальною давністю, проте суд першої інстанції не належним чином дослідив фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, в результаті чого дійшов неправильних висновків та прийняв неправильне та протиправне судове рішення. 
Доводи апеляційна скарга за своїм змістом є аналогічною доводам позовної заяви.
Вказав, що ОСОБА_1 вже більше ніж 10 років безперервно і відкрито володіє житловим будинком.
Зазначив, що складений акт вуличного депутата, затвердженого секретарем виконкому Золочівської селищної ради, підтверджує факт відкритого і безперервного володіння спірним житловим будинком, що також підтвердили свідки допитані у судовому засіданні.
Зауважує, що ОСОБА_2 померла у 2005 році, а ОСОБА_1 вселилася до будинку у 2009 році, достеменно знати про те, що ОСОБА_2 була власником будинку позивач не могла, жодних документів про право власності при вселенні вона не знаходила.
Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула скаргу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що має місце добросовісне заволодіння спірним домоволодінням, а також - проживання тривалого часу, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна. Надані суду технічний паспорт, витяг з реєстру будівельної діяльності, а також звіт про оцінку майна підтверджують лише наявність житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та є недостатніми доказами вище вказаних та необхідних згідно норми ст. 344 ЦК України обставин. Оскільки власником будинку, на яку претендує позивач, була інша особа, про що позивачу відомо, не можна вважати добросовісним її володіння нерухомістю, яка належить цій особі. Відсутність власників або спадкоємців цих власників, які могли б прийняти спадщину, не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном добросовісним.
Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, та відхиляє доводи сторони позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
Згідно з положеннями частин 1 та 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц, від 22 лютого 2021 року у справі №607/21758/19.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18 не знайшла підстав для відступлення від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі № 278/2443/18 (провадження № 61-19963св21), від 01 листопада 2023 року у справі № 369/2190/22 (провадження № 61-3246св23).
Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_2 , (померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на праві приватної власності в цілій частині згідно дублікату договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого 29.05.1958 року державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори за №671, відповідно до довідки КП «Архітектурно-інвентаризаційне бюро Золочівської селищної ради» від 23.02.2024 №91 (а.с. 27).
Відомості про наявність обмежень, обтяжень, арешту на вищевказаний будинок, згідно інформації з державного реєстру речових прав – відсутні (а.с. 28).
Відповідно до технічного паспорту житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу – 30,3 кв.м., з дерев`яними перекриттям, дерев`яною підлогою, що також підтверджується витягом з реєстру будівельної діяльності (а.с. 29-36).
З акту вуличного депутата, затвердженого секретарем виконкому Золочівської селищної ради, вбачається, що ОСОБА_1 тривалий час з 2009 року відкрито і безперервно володіє житловим будинком АДРЕСА_1 , постійно мешкаючи в ньому. У цей будинок ОСОБА_1 вселилася в той час, коли в ньому уже ніхто не проживав. До 05.02.2005 року – до часу смерті у будинку проживала ОСОБА_2 про право на будинок ніхто не заявляв. Про існування потенційних спадкоємців після смерті ОСОБА_2 – невідомо (а.с. 37).
Із звіту про оцінку майна, проведеного ТОВ «Бюро оцінки Старлайн» за замовленням ОСОБА_3 , вбачається, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30,30 кв.м. та житловою площею 10,50 кв.м. вартість майна складає 130 100 гривень (а.с. 38-45).
Згідно відповіді Дергачівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) за №1544 від 29.12.2021, в архіві відділу зберігається актовий запис про смерть №54 від 24.02.2005, складений Золочівською селищною радою Золочівського району Харківської області на ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 70).
За приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 69 ЦПК України встановлено, що свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.
Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини.
Частиною 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши, що ОСОБА_1 достовірно знала та зазначила у своїй позовній заяві про те, що власником жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 була її родичка - ОСОБА_2 (а.с.2), яка за свого життя у встановленому законом порядку не відмовилася від свого права власності на належне їй майно, та за відсутності даних про те, що вказане майно відповідно до ст. 1277 ЦК України не було визнано відумерлою спадщиною, оскільки вищевказані докази не є достатніми для встановлення безперервного володіння спірним майном протягом 10 років, - суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до змісту норми ст. 344 ЦК України та згаданих правових висновків касаційного суду відмовив у задоволенні позову, за його недоведеністю.
Наведені з цього приводу доводи скарги не знайшли свого підтвердження відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, а тому колегія суддів їх відхиляє.
Доводи скарги про неналежну оцінку судом акту та показів свідків є безпідставними та правового значення для справи не мають, оскільки позивачка за відсутності даних про невиконання органом місцевого самоврядування визначених у ст. 1277 ЦК України публічного обов`язку звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою – існує неспростована за таких обставин неправомірність заволодіння спірним будинком, відтак незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, вона не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.
Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, позивач, всупереч зазначеним вимогам закону, не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивачка не є добросовісним набувачем та користувачем спірного житлового будинку більш ніж 10 років.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивачки про те, що вона з 2009 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком, а тому наявні підстави для набуття права власності на майно у порядку, визначеному ст. 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник (у даному випадку орган місцевого самоврядування) утримався від визнання спадщини відумерлою.
Отже за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю у порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, тому відповідно до статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки рішення суду залишено без змін перерозподіл судових витрат не проводиться, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору залишаються за нею.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смаля Віктора Вікторовича  - залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.       
Повний текст постанови складений 03 червня 2025 року.
Головуючий                                                                                      В.Б. Яцина.
  
Судді колегії                                                                                      Ю.М. Мальований.   

                                                                               Н.П. Пилипчук.