П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 567/1188/23
Провадження № 22-ц/4815/558/25

Головуючий у Острозькому районному суді
Рівненської області: суддя Назарук В.А.
Рішення суду першої інстанції проголошено 
(вступна і резолютивна частини) о 09 год. 30 хв.
31 січня 2025 року у м. Острог
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 12 лютого 2025 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С. 
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач1 – ОСОБА_2 ;
відповідач2 – ОСОБА_3 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацька Інна Михайлівна; 

за участі: представника ОСОБА_1 – адвоката Дяденчука Анатолія Івановича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Маковія Віктора Володимировича на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 31 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацька Інна Михайлівна; про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя від 24 березня 2023 року, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на садовий будинок та земельну ділянку,
в с т а н о в и в :
У червні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацька І.М.; про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя від 24 березня 2023 року, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на садовий будинок та земельну ділянку.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 24 березня 2023 року відповідачі уклали договір про поділ спільного майна подружжя, за яким ОСОБА_2 набув в особисту власність корпоративні права з часткою 100% (статутний капітал: 1 500 гривень) у ТОВ «Верхівськ-Агро» та корпоративні права з часткою 50% (статутний капітал: 52 756,5 гривень) у ТОВ «Плюмпе Агро» Його дружина - ОСОБА_3 набула в особисту власність садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481200:04:002:0268, на якій розташований зазначений будинок, а також автомобіль марки JAGUAR моделі F-PACE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль марки NISSAN моделі X-TRAIL, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Цей договір того ж дня було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І.М. і зареєстровано в реєстрі за №687.
Вважав, що за умовами договору права і обов`язки відповідачів здійснено без грошової та будь-якої іншої майнової компенсації, а тому порушено його права як кредитора за договорами позики, укладеними між ним та ОСОБА_2 10 листопада 2020 року, 11 грудня 2020 року, 24 лютого 2021 року та 19 березня 2021 року на загальну суму 350 000 доларів США При цьому звертав увагу, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільних правовідносин для уникнення сплати боргу, коштів, збитків чи шкоди, або виконання судового рішення про стягнення боргу, коштів, збитків чи шкоди, а договір про поділ спільного майна подружжя укладено з метою уникнення сплати йому боргу за договорами позики.
Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 31 січня 2025 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 24 березня 2023 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І.М. і зареєстрований в реєстрі за №687.
Скасовано рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацької І.М. №66930003 від 25 березня 2023 року про державну реєстрацію права власності на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .
Скасовано рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацької І.М. №66930003 від 25 березня 2023 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481200:04:002:0268 сільськогосподарського призначення, цільове призначення: 01.06 для колективного садівництва, місце розташування: Київська область, Фастівський район, тг Гатненська, "Новіта" садівницьке товариство" громадська організація, за ОСОБА_3 .
Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 536, 80 гривень судового збору з кожного.
У поданій через свого представника – адвоката Маковія В.В. апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом висновку Великої Палати Верховного Суду, що висловлений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, де здійснено кваліфікацію фраудаторного правочину у позаконкурсному оспорюванні.
Заявник вказував, що договір про поділ спільного майна подружжя від 24 березня 2023 року є продовженням внутрішньої волі відповідачів з моменту укладення шлюбного договору від 11 серпня 2021 року, до якого вони готувалися з 2018-2019 років. При цьому основною метою укладення цих договорів є встановлення правового режиму майна, щоб запобігти можливим конфліктам та непорозумінням між подружжям під час шлюбу.
Цим обставинам суд не дав належної оцінки та знехтував ними.
Вважає, що принцип свободи договору є визначальним і полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати можливість укласти договір або утриматися від його укладення та визначити зміст договору на власний розсуд з урахуванням зустрічної волі іншого учасника договору і обмеження щодо окремих положень договору. Тобто сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, коли існує пряма заборона, встановлена законом, або ця заборона випливає із акту законодавства, а така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
Отже, на підставі оспорюваного договору фактично відбулося встановлення правового режиму майна, до якого відповідачі готувалися з 2021 року, а зміст цього правочину не суперечить закону, адже спрямований на реальне настання правових наслідків та відповідає внутрішній волі.
На його думку, хибним є висновок суду про те, що майно, отримане сторонами у власність, не може бути визнано співмірним, оскільки загальна вартість часток у корпоративних правах у ТОВ "Верхівська-Агро" і ТОВ "Плюмпе Агро", які перейшли у власність ОСОБА_2 , становить 54 256, 50 гривень, в той час як ОСОБА_3 внаслідок укладення договору отримала у власність цінне нерухоме і рухоме майно. При цьому загальна вартість усього об`єму майна, що залишилося у володінні ОСОБА_2 , складає 30 870 023 гривні та 1 078 905, 50 доларів США. Тому в результаті укладення оспорюваного договору обсяг і вартість майна ОСОБА_2 не зменшилися, а цих доходів та заощаджень є достатньо для погашення боргу. Тобто цей правочин укладено без порушень публічного порядку.
Так само у розумінні ст. 234 ЦК України оспорюваний правочин не є фіктивним та не суперечить вимогам закону, а, отже, відсутні підстави для його визнання недійсним.
У поданому відзиві представник позивача – адвокат Дяденчук А.І., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі, і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 20 червня 2008 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №1026, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб 20 червня 2008 року.
З розписки від 19 травня 2019 року видно, що 19 травня 2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 100 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 15 липня 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 19 травня 2021 року повернув 15 000 доларів США в рахунок погашення відсотків і того ж дня цей договір було продовжено до 19 травня 2022 року, а 19 травня 2022 року повернув ще 15 000 доларів США у рахунок відсотків і тоді ж договір було продовжено до 19 травня 2023 року.
З розписки від 10 листопада 2020 року видно, що 10 листопада 2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 50 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 10 листопада 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 10 листопада 2021 року повернув 7 500 доларів США в рахунок погашення відсотків і тоді ж договір було продовжено до 10 листопада 2022 року.
З розписки від 11 грудня 2020 року видно, що 11 грудня 2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 50 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 15 грудня 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 11 грудня 2021 року повернув 7 500 доларів США в рахунок погашення відсотків і тоді ж договір було продовжено до 11 грудня 2022 року.
З розписки від 24 лютого 2021 року видно, що 24 лютого 2021 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 50 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 31 грудня 2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 24 лютого 2021 року повернув 7 500 доларів США в рахунок погашення відсотків і тоді ж договір було продовжено до 24 лютого 2023 року.
З розписки від 19 березня 2021 року видно, що 19 березня 2021 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 150 000 доларів США, зобов`язавшись їх повернути до 20 березня 2022 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % річних. 19 березня 2022 року повернув 22 500 доларів США в рахунок погашення відсотків і тоді ж договір було продовжено до 19 березня 2023 року.
В засіданні суду першої інстанції факти укладення зазначених договорів позики підтвердив і представник відповідача.
З договору про поділ спільного майна подружжя вбачається, що 24 березня 2023 року відповідачами здійснено поділ майна, набутого ними у спільну сумісну власність за час шлюбу. За договором ОСОБА_2 отримав в особисту приватну власність корпоративні права з часткою 100% (статутний капітал: 1 500 гривень) у ТОВ «Верхівськ-Агро» та корпоративні права з часткою 50% (статутний капітал: 52 756,5 гривень) у ТОВ «Плюмпе-Агро», а ОСОБА_3 набула в особисту приватну власність садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 3222481200:04:002:0268, на якій розташований зазначений будинок. Також її право власності визнано і на автомобіль марки JAGUAR моделі F-PACE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль марки NISSAN моделі X-TRAIL, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Цей договір того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І.М. і зареєстровано в реєстрі за №687.
За умовами договору поділ майна здійснено за взаємною згодою сторін без грошової та будь-якої іншої майнової компенсації, а за його результатами було припинено право спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно (абз. другий п. 3).
Вважаючи, що суб`єктивні цивільні права позивача на повернення позики порушено відповідачами внаслідок укладення оспорюваного договору про поділ спільного майна подружжя, у червні 2023 року в суд звернувся  ОСОБА_1  з позовом доОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Бернацька І.М.; про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя від 24 березня 2023 року, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на садовий будинок та земельну ділянку.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки будь-який правочин, вчинений боржником під час настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник припиняє бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Така обставина, як відчуження майна за наявності непогашеної заборгованості, є вирішальною при доведенні фраудаторності, а, отже, і недійсності оспорюваного договору. Так, наявність цих обставин свідчить про те, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми правами на шкоду правам позивача, адже відчуження майна відбулося з метою уникнення в майбутньому звернення стягнення кредитором на майно відповідачів.
Угоди, що укладаються учасниками цивільних правовідносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, тоді як відповідачі своєї мети на укладення оспорюваного договору в судовому засіданні не довели.
Тому з метою судового захисту порушених прав позивача судом визнано недійсним оспорюваний правочин, скасовано оспорювані рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , а також щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481200:04:002:0268 сільськогосподарського призначення, цільове призначення: 01.06 для колективного садівництва, місце розташування: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Згідно зі ст.ст. 3, 11, 13, 626-628, 203, 234 ЦК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, загальними засадами цивільного законодавства. зокрема є справедливість, добросовісність та розумність. 
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Відповідно до ст.ст. 60, 64, 69, 70 СК України у редакції, що діляа на час виникнення спірних правовідносин, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
З висновку, що висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 у справі №369/11268/16-ц, вбачається, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить Цивільному кодексу України, Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 у справі №405/1820/17 урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Суд виходив з того, що правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 у справі № 2-591/11.
Приходячи до переконання про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів бере до уваги твердження суду попередньої інстанції про те, що майно, отримане сторонами договору у власність, у частині його вартості не може бути визнано співмірним, оскільки загальна вартість часток у корпоративних правах в ТОВ «Верхівськ - Агро» та ТОВ «Плюмпе Агро», які перейшли у власність  ОСОБА_2 , становить 54 256,5 гривень, тоді як   ОСОБА_3  в результаті укладення договору отримала у власність цінне нерухоме та цінне рухоме майно. 
При цьому ОСОБА_2 , як боржник, діяв очевидно недобросовісно щодо кредитора - ОСОБА_1 , адже після укладення оспорюваного договору, внаслідок якого він набув у особисту приватну власність лише частки в статутних капіталах юридичних осіб, зазначене майно було відчужено. Так, 16 лютого 2024 року ОСОБА_2 продав частку у ТОВ «Плюмпе Агро» на користь ОСОБА_4 (пізніше відчужено на користь громадянина Узбекистану ОСОБА_5 ). 19 лютого 2024 року відчужив частку у ТОВ «ІДЕК-2006» на користь громадянина ОСОБА_6 . 20 лютого 2024 продав свою частку у ТОВ «Верхівськ-Агро» на користь ОСОБА_7 (пізніше відчужено на користь громадянина Узбекистану ОСОБА_8 ), що підтверджується актом приймання-передачі частки №1 від 16.02.2024, актом приймання-передачі частки від 19.02.2024, актом приймання-передачі частки від 20.02.2024, витягами з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України щодо ТОВ "Верхівськ-Агро" (зараз - "Агроформ-Груп"), щодо ТОВ "Плюмпе Агро" (зараз - "Грейнес Компані") та щодо ТОВ "Ідек-2006" (зараз - "Агромін Трейд").
Зазначеними доказами у їх сукупності підтверджуються доводи позивача про те, що з метою невиконання договорів позики на загальну суму 400 000 доларів США (без врахування відсотків, розмір яких за цими договорами становить 15% річних) відповідач умисно відчужив належне йому майно, за рахунок якого могло бути здійснено звернення стягнення.
При цьому після укладення оспорюваного правочину у власності ОСОБА_2 залишилась земельна ділянка площею 1,2297 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 5624286400:10:003:0028), земельна ділянка площею 1,2297 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 5624286400:10:003:0027), земельна ділянка площею 1,006 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 5621281200:04:001:1537), земельна ділянка площею 2,7217 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 5624683700:01:009:0071), за рахунок яких неможливо задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_1 за договорами позики. Також будівля лазні з підвалом та прибудовою, прибудована будівля акумуляторної, які знаходяться в АДРЕСА_2 , земельна ділянка площею 0,549 га, яка призначена для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (кадастровий номер 5624286401:01:001:0174) і знаходиться в АДРЕСА_2 , будівля пункту обслуговування автомобілів, яка знаходяться в АДРЕСА_2 , які перебували в іпотеці за відповідним договором з ПАТ «ПроКредит Банк» з розміром основного зобов`язання 70 000 000 гривень. Щодо зазначеного майна в Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта було зареєстровано обтяження, за рахунок яких відповідно до Закону України «Про іпотеку» пріоритетно мали б задовольнятись вимоги до ОСОБА_2 не ОСОБА_9 , а ПАТ «ПроКредит Банк», та садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 440 830 гривень, за рахунок якого також неможливо було б задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_1 .
Тому суд першої інстанції переконався у тому, що станом на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 мав п`ять невиконаних зобов`язань за договорами позики перед позивачем на загальну суму 400 000 доларів США (лише в частині основного боргу і без врахування боргу по відсотках за користування позикою). При цьому станом на дату укладення договору 24 березня 2023 року договір позики від 10 листопада 2020 року було прострочено більш ніж на 4 місяці, договір позики від 11 грудня 2020 року прострочено більш ніж на 3 місяці, договір позики від 24 лютого 2021 року прострочено на 1 місяць, договір позики від 19 березня 2021 року прострочено на 5 днів, а строк виконання зобов`язання по поверненню коштів за договором позики від 19 травня 2020 року, який за домовленістю сторін вже було продовжено двічі, мав настати менше ніж через 2 місяці. 
Як встановлено, унаслідок неповернення позики ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за чотирма договорами позики на загальну суму 350 000 доларів США і ухвалою суду від 03 квітня 2023 року відкрито провадження у справі №567/459/23. В подальшому він звернувся до суду і з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за п`ятим договором позики на суму 115 000 доларів США і ухвалою суду від 29 травня 2023 року відкрито провадження у справі №567/946/23.
11 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, за умовами якого вони перевели зі статусу спільної сумісної власності в особисту приватну власність кожного з подружжя земельні ділянки на території України та грошові кошти на будь-яких рахунках в АТ КБ «Приватбанк», визначивши, що зазначене майно належить тому з подружжя, на чиє ім`я вони придбані та/або зареєстровані.
Змістом шлюбного договору не передбачено, що при його укладенні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відійшли від рівності часток подружжя щодо майна, набутого у шлюбі.
При цьому умови договору про поділ спільного майна подружжя містять вказівку на те, що поділ за взаємною згодою сторін здійснювався без грошової та будь-якої іншої майнової компенсації, без оцінки майна і за результатами цього договору було припинено право спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно, а також на те, що сторони оцінюють поділ рівноцінним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Пред`являючи позов, позивач посилався на те, що оспорюваний правочин вчинений відповідачами без дійсних намірів створення правових наслідків, а з метою уникнення можливості ОСОБА_2 задовольнити вимоги кредитора за рахунок наявного в нього майна.
На час укладення оспорюваного договору в ОСОБА_2 виникла прострочена заборгованість за договорами позики і ОСОБА_1 , як його кредитор, звернувся до суду з позовами про стягнення боргу на загальну суму 415 000 доларів США, провадження у справах за якими відкрито.
Більше того, станом на день розгляду цієї апеляційної скарги набрало законної сили і рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13 січня 2025 року, яким стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 115 000 доларів США заборгованості. Дане судове рішення залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року.
Отже, достатніми є підстави стверджувати про те, що оспорюваний договір укладено з метою уникнення можливості задовольнити вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у спосіб звернення стягнення на наявне в нього майно.
При цьому судом зверталася увага на те, що ОСОБА_2 , укладаючи оспорюваний договір, достовірно знав про те, що в нього існує значна заборгованість за п`ятьма договорами позики.
Правильно враховано, що ОСОБА_2 не доведено належними доказами наявності в нього грошових коштів для задоволення вимог ОСОБА_1 за договорами позики на момент укладення договору про поділ спільного майна подружжя. Натомість відсутність наміру на позасудове врегулювання спірних відносин за його переконань про необхідність вирішення спору про стягнення боргу судом свідчить про зворотнє. Надані відповідачем докази – договір купівлі-продажі земельної ділянки від 21.01.2022, договір купівлі-продажу квартири від 21.02.2020 не вказують на набуття ОСОБА_2 активів в частині права власності на нерухоме майно, а свідчать про зворотні дії - як до, так і після укладення шлюбного договору та оспорюваного правочину.
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, постанова Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі №700/337/23, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі №916/379/23)
Така обставина, як відчуження майна за наявності непогашеної заборгованості є вирішальною при доведенні фраудаторності, а, отже, і недійсності оспорюваного договору, адже наявність цих обставин свідчить про те, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача. При цьому відчуження спірного майна відбулося з метою уникнення у майбутньому звернення стягнення кредитором майна відповідачів.
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, тоді як відповідачі мети укладення оспорюваного договору в суді не довели.
Тому доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 не підтверджено факту порушення ними його прав та інтересів оспорюваним договором, спростовуються наявними доказами у справі.
Згідно зі ст.ст. 12, 76-78, 95 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Відповідно до cт.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні записи про право відповідачів на майно, яке було предметом договору про поділ спільного майна подружжя, які порушують права та законні інтереси  ОСОБА_1 , тому суд визнав, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування рішень державного реєстратора  №66930003 від 25.03.2023 про державну реєстрацію права власності на садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 та про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222481200:04:002:0268 сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.06 для колективного садівництва, місце розташування: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , що забезпечить реальне відновлення порушених прав.
Щодо доводів апеляційної скарги про хибне незастосування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, то з ними погодитися не можна. Так, права і обов`язки, які були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду, та спірні правовідносини відрізняються між собою правовою природою, характеристиками і обставинами справи, а тому не є подібними. Тобто застосуванню при вирішенні цієї справи не підлягають.
Необґрунтованими є і твердження представника відповідача – адвоката Маковія В.В. про недодержання судом норм процесуального права.
Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.
При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Так само спростовуються правильністю висновків суду й посилання апеляційної скарги про помилковість застосування норм матеріального права.
З приводу покликань на невідповідність висновків суду обставинам справи, то цим доводам суд попередньої інстанції уже дав детальну і вичерпну оцінку.
Решта аргументів заявника про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення також є помилковими, а тому колегією суддів відхиляються.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Маковія Віктора Володимировича залишити без задоволення, а рішення Острозького районного суду Рівненської області від 31 січня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 29.04.2025

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків