Справа № 127/10020/24
Провадження № 22-ц/801/1266/2025
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року	Справа № 127/10020/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,
з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гнатюк Людмили Петрівни в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року, постановлену у складі судді Сичука М. М. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Мунтян Є. В., звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2024 року співвідповідачем у справі залучено ОСОБА_3 .
26 серпня 2024 року адвокат Мунтян Є. В. подав до суду заяву у якій просив залучити ОСОБА_5 до участі у справі як правонаступника позивачки у зв`язку із її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання було залучено правонаступника померлої позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_5 як спадкоємця за законом.
При цьому суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 20 серпня 2024 року та єдиним спадкоємцем майнових прав позивача першої черги є її син ОСОБА_5 , який подав заяву про прийняття спадщини, у зв`язку із чим 23 серпня 2024 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Яровою Я. М. заведено спадкову справу №72883847.
Відповідно до матеріалів витребуваної у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Ярової Я. М. належним чином завіреної копії спадкової справи за №10/2024, на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої ОСОБА_5 , він є єдиним спадкоємцем ОСОБА_1 . 
Отже, у справі відбулось правонаступництво сторони позивача із померлої ОСОБА_1 на ОСОБА_5 як спадкоємця за законом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, представник відповідачів подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про закриття провадження у справі, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Рибчинський В. П.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 квітня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 травня 2025 року продовжено строк на усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 травня 2025 року справу призначено до розгляду на 05 червня 2025 року о 09 год 45 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачка ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Клопотання про заміну позивача правонаступником подане до суду 23 серпня 2024 року, тобто після смерті позивача ОСОБА_1 , а тому є неправомочним і не підлягає розгляду.
Оскільки виконання зобов`язань у спадковому договорі нерозривно пов`язані із його сторонами, правовідносини щодо розірвання спадкового договору не допускають правонаступництво.
Суд першої інстанції не врахував позицію Верховного Суду, висловлену постанові від 24 липня 2024 року у справі № 334/5938/19.
Окрім того суд здійснив «залучив» особу, що є неправильним процесуальним твердженням, оскільки залучення особи передбачає інший порядок, передбачений ст. 51 ЦПК України.
03 червня 2025 року представник відповідачів подала до апеляційного суду письмові пояснення, у яких зазначила, що після подачі апеляційної скарги у Вінницькому міському суді Вінницької області 30 квітня 2024 року відбулось судове засідання, у ході якого адвокат Мунтян Є. В. та ОСОБА_5 підтвердили, що договір про надання правничої допомоги на подачу позову від ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання не укладався між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , оскільки він з нею не зустрічався в зв`язку з її станом здоров`я та перебуванням її у хоспісі, тому щоб подати позовну заяву про розірвання договору довічного утримання до суду від імені ОСОБА_1 , адвокат Мунтян Є. В. уклав з ОСОБА_5 (сином ОСОБА_1 ) договір про надання правничої допомоги посилаючись на нотаріально посвідчену довіреність від 27 травня 2020 року, яку за свого життя надала ОСОБА_1 без права передоручення, строком на п`ять років.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 , просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник – адвокат Гнатюк Л. П., яка одночасно представляє інтереси відповідача ОСОБА_3 , апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній підстави.
ОСОБА_5 та його представник в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували. 

Позиція суду апеляційної інстанції 
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає у повній мірі.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).
Тлумачення змісту пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач.
Такі висновки щодо застосування статей 755, 756 ЦК України узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня  2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року у справі № 644/1566/19, від 15 серпня 2023 року у справі № 712/10192/22.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Отже, правом вимагати припинення зобов`язання наділяється лише його сторона. Особа, яка не була стороною зобов`язання на момент його виникнення та яка не набула статусу сторони зобов`язання, не може вимагати припинення зобов`язання.
Тобто правом звертатися до суду з позовною вимогою про зміну або розірвання договору про заміну набувача за договором довічного утримання (догляду) наділена лише одна із сторін договору, а не будь-яка інша особа.
Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 310/5175/15-ц (провадження № 61-6666св20) зазначив: «Відповідно до частини другої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки позов про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру за відчужувачем пред`явлено за життя ОСОБА_5, факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-142цс13, а також Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 759/14846/15-ц, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 306/2548/14-ц».
Із матеріалів справи встановлено, що із позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 25 березня 2024 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20 серпня 2024 року (зворот а. с. 95),.
Водночас провадження у справі було відкрито ухвалою місцевого суду 22 квітня 2024 року (а. с. 29), тобто за життя позивачки.
Отже, за встановлених обставин у спірних правовідносинах допускається правонаступництво, а доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими.
Також у апеляційній скарзі представник відповідачів зазначає, що клопотання про заміну позивача правонаступником подане до суду 23 серпня 2024 року, тобто після смерті позивача ОСОБА_1 , а тому є неправомочним і не підлягає розгляду.
Однак, як встановлено судом, вказане клопотання було подане адвокатом Мунтяном Є. В. не в інтересах померлої позивачки, а в інтересах ОСОБА_5 , що підтверджується долученим до клопотання ордером (зворот а. с. 96).
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування місцевим судом правового висновку Верховного Суду, зрбленого у постанові від 24 липня 2024 року у справі № 334/5938/19. Так, предметом позову у вказаній справі є розірвання спадкового договору, який за своєю природою є відмінним від договору довічного утримання, а тому правовідносини у справах не є релевантними.
Доводи сторони відповідачів про те, що місцевий суд здійснив «залучив» особу, що є неправильним процесуальним твердженням, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки саме залучення правонаступника у справі передбачене процесуальним законом, зокрема, ч. 1 ст. 55, п. 1 ч. 1 ст. 253 ЦПК України.
Як зазначалося, 03 червня 2025 року представник відповідачів подала письмові пояснення, у яких зазначила, що після подачі апеляційної скарги у Вінницькому міському суді Вінницької області 30 квітня 2024 року відбулось судове засідання, у ході якого адвокат Мунтян Є. В. та ОСОБА_5 підтвердили, що договір про надання правничої допомоги на подачу позову від ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання не укладався між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , оскільки він з нею не зустрічався в зв`язку з її станом здоров`я та перебуванням її у хоспісі, тому щоб подати позовну заяву про розірвання договору довічного утримання до суду від імені ОСОБА_1 , адвокат Мунтян Є. В. уклав з ОСОБА_5 (сином ОСОБА_1 ) договір про надання правничої допомоги посилаючись на нотаріально посвідчену довіреність 27 травня 2020 року, яку за свого життя надала ОСОБА_1 без права передоручення, строком на п`ять років.
Однак, питання правомочності адвоката Мунтяна Є. В. при поданні позовної заяви від імені ОСОБА_1 не є предметом апеляційного розгляду цієї справи за апеляційною скаргою на ухвалу місцевого суду від 10 квітня 2025 року.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін як законну та обґрунтовану.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки справа не розглядалася апеляційним судом по суті, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Гнатюк Людмили Петрівни в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                               В. В. Оніщук

Судді                                                                                      С. Г. Копаничук

                                                                                        В. П. Рибчинський